Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

11 грудня 2019 року Приморська районна адміністрація звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позивними вимогами в яких просить скасувати рішення реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. за № 45434949 від 08.02.2019 року про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] , податковий номер: [NUMBER] , паспорт [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради під час проведення перевірки законності проведення будівельних робіт об`єкта квартири [ADDRESS] були виявлені з боку [PERSON] порушення при здійсненні реконструкції квартири. [PERSON] були надані недостовірні данні в частині розроблення та затвердження проектної документації у повідомленні про початок виконання будівельних робіт № ОД 061183551608 від 21.12.2018 року у зв`язку з чим декларація була скасована наказом УДАБК ОМР від 24.04.2019 року № 01-13/193ДАБК «Про скасування права на виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 061183551608». Враховуючи це, проведення [PERSON] реконструкції квартири [ADDRESS] відбулася з порушенням вимог чинного містобудівного законодавства України. Також зазначили, що отримавши декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141190150350 від 15.01.2019 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора Шерстюк В.Д., якою 08.02.2019 року прийнято рішення № 45434949 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] та на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141190150350 від 15.01.2019 року (яка в подальшому була скасована наказом ДАБК № 01-13/194 ДАБК від 24.04.2019 року) та проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , тому представник позивача просить скасувати рішення державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. за № 45434949 від 08 лютого 2019 року Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 19 березня 2020 року від Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 15 травня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 13 листопада 2020 року від представника [PERSON] адвоката Бєлкіної Н.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що посилання позивача на те, що запис про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт підлягає скасуванню, оскільки було скасовано підставу для такої реєстрації - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, є безпідставним, оскільки така декларація є актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію в момент реєстрації прав у встановленому законодавством порядку. Відповідачем [PERSON] відповідно до вимог законодавства було подано, а Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ОМР зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 21 грудня 2018 року та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 15 січня 2019 року на об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зареєструвавши декларацію про готовність до експлуатації, УДАБК ОМР діяло як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на нього законом обов`язків перевірило як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення. В свою чергу, відповідно до вимог, встановлений в Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором юридичного департаменту ОМР було внесено зміни в запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, щодо якого висунуті позовні вимоги. Відповідач вважає, що звернувшись до уповноважених державних органів з метою реєстрації дозвільних документів на будівництво, а по вичерпанню їх юридичної дії до державного органу для реєстрації права власності- діяв у спосіб, що передбачено нормами чинного законодавства. \~ \~ \~ \~09 лютого 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. \~ \~ \~ \~Також в судовому засіданні, яке відбулося 09 лютого 2021 року, протокольною ухвалою суду поновлено [PERSON] строк на подачу відзиву та приєднано відзив до матеріалів справи. \~ \~ \~ \~В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, просили відмовити в задоволенні позовної заяви з підстав зазначених у відзив на позовну заяву. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, письмові докази, які були представлені суду, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Відповідно ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~\~Конституцією\~\~та законами України. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності на момент вказаних у позовній заяві подій регулювалися\~Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VІ від 17.02.2011р. (далі -\~Закон №3038-VІ). Згідно зі\~ ст. 182 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України),\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2\~ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З вказаною нормою кореспондується положення ч.2\~ст.5\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі - Закон №1952-IV) за якою, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених\~статтею 31 цього Закону. Виходячи з положень ч.2 ст.3 та ч.1 ст.4 Закону №1952-IV, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Згідно положень ст. 34 Закону № 3038-VI, в редакції, яка була чинна на момент отримання відповідачем дозвільних документів на будівництво, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1). Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону № 3038-VI документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва. Згідно ч.1 ст.39 Закону № 3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] було подано, а Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ОМР (далі- УДАБК ОМР) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОД 061183551608 від 21 грудня 2018 року та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ОД 141190150350 від 15січня 2019 року. 08 лютого 2019 року реєстратором прийнято рішення № 45434949 про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] за суб`єктом: [PERSON] . Як зазначено в позовній заяві, 24 квітня 2019 року УДАБК ОМР було видано наказ № 01-13/193 «Про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 061183551608 від 21.12.2018 року» та наказ № 01-13/194 « Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 141190150350 від 15.01.2019 року», що стало підставою для звернення Приморської районної адміністрації ОМР до суду з позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Проте дослідивши матеріали справи, судом встановлено що позивачем не надано належним чином завірених копій чи оригіналів вищезазначених наказів, для огляду в судовому засіданні, а відтак у суду відсутня можливість надати правову оцінку твердження позивача. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте суд вважає за необхідне, зазначити наступне. Згідно з п. 5 ст.34 Закону № 3038-VI органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт. Також, відповідно до ст. 39 Закону № 3038-VI в процесі такого контролю відповідні органи державного архітектурно-будівельного контролю наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Зареєструвавши декларацію про готовність до експлуатації від 15 січня 2019 року, УДАБК ОМР діяло як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на нього законом обов`язків перевірило як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення. Виникненню права власності у відповідача [PERSON] , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь у цьому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес який вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений будівництвом об`єкт. Прийняття до експлуатації об`єкту стало підставою для державної реєстрації, а отже виникнення права власності на вказаний об`єкт нерухомості . Проаналізувавши положення ст.41 Закону № 3038-VI\~та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011року, (діяв на момент здійснення вищезазначеної перевірки), суд дійшов висновку про те, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто, за загальним правилом, такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту. Водночас, після реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №465/1461/16-а від 02 жовтня 2018 року. Суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] про те, що держава, в особі відповідних органів, стимулювала з`явлення у нього на правах власності майна, а тому на нього не можна покладати відповідальність за дії або бездіяльність державних органів, які він не міг контролювати та на які не міг впливати. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації є актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію в момент реєстрації, як зазначено в п.5\~рішення Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009р.- акти одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання. Крім того, згідно із ч. 1\~ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Постанова № 1127). Відповідно до пп.1,2,3 п.45 Постанови № 1127 (у редакції чинній на момент вчинення вказаних реєстраційних змін), для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються :\~документ,\~що посвідчує\~право власності\~на об`єкт\~нерухомого майна\~до його\~реконструкції (крім\~випадків,\~коли право\~власності на\~такий об`єкт\~вже зареєстровано\~в Державному\~реєстрі прав); документ,\~що відповідно\~до вимог\~законодавства засвідчує\~прийняття в\~експлуатацію закінченого\~будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Згідно до\~абз.3,4\~п.45\~Постанови №\~1127,\~документ,\~що відповідно\~до вимог\~законодавства засвідчує\~прийняття в\~експлуатацію закінченого\~будівництвом об`єкта,\~не вимагається\~у разі,\~коли реєстрація\~такого документа\~здійснювалася в\~Єдиному реєстрі\~документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст.\~24\~ Закону №1952-IV,\~у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання з боку органів державної влади у право власності особи на майно має здійснюватися за принципом пропорційності, який передбачає дотримання, зокрема, законності втручання, переслідування легітимної мети, та визначення того, чи було воно [втручання] необхідним в демократичному суспільстві. Принцип пропорційності втручання вимагає дотримання справедливої рівноваги між загальними інтересами суспільства та правами приватних власників. Таким чином, має існувати розумний зв`язок між вжитими заходами та їх метою. Ця умова не буде дотримана, якщо на зацікавлену особу було покладено "надмірне обтяження". У будь-якому випадку, втручання органів держави у право власності конкретної особи на майно повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами такої особи (див. п. 36 рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства"). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] на законних підставах набув право власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому, захід впливу, який позивач пропонує вижити до нього та який фактично означає позбавлення права власності на спірний об`єкт, на думку суду, не відповідає принципу пропорційності, оскільки не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами територіальної громади та приватним інтересом\~\~відповідача, який не порушував вимоги законодавства в процесі набуття ним права власності на спірне майно. Щодо порушення принципу належного урядування. своєму рішенні у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ... . Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ... і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ...(п.70, 71 рішення). Суд також враховує принцип "належного урядування", який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ЕСНR 2002-VІІІ). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії-", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). \~ \~ \~ \~З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] та державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюка Володимири Дмитрівни, а відтак у задоволенні позовної заяви слід відмовити. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed