Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

25.06.2014 року [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства" Всеукраїнський Акціонерний Банк" ( далі - ПАТ „ ВіЕйБі Банк") з позовом, у якому, після збільшення позовних вимог та їх уточнення в процесі розгляду справи, просив розірвати договір №МА 351815 від 23.03.2010 року про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи, стягнути з відповідача 15 919,42 доларів США, стягнути 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 160,56 доларів США на підставі ч.2 ст.625 ЦК України - за прострочення виконання грошового зобов»язання. Позов обґрунтовував тим, що відповідачем не було виконано його вимогу про повернення всіх коштів з рахунку, чим порушив його право власності, непорушність якого гарантується ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, а також порушив ст.ст.1066,1071 ЦК України. Ухвалою суду першої інстанції від 05 листопада 2014 року позов [PERSON] в частині вимог про розірвання договору та стягнення кошті, за заявою позивача був залишений без розгляду відповідно до ч. 1.п. 5 ст. 207 ЦПК України. Інша частина позовних вимог судом першої інстанції була розглянута по суті спору: у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю, а вимоги щодо стягнення 160,56 доларів США - 3% відсотки річних від простроченої суми рішенням від 05 листопада 2014 року задоволено, також стягнуто з відповідача 1000,00 грн, як часткове відшкодування витрат на правову допомогу та 243,60 грн судового збору. Не погодившись з рішенням в частині задоволених вимог та щодо часткового відшкодування витрат на правову допомогу і стягнення судового збору, ПАТ „ ВіЕйБі Банк" просить рішення в частині задоволених вимог та частково відшкодованих судових витрат скасувати та ухвалити рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а також відшкодувати 243,60 грн судового збору. Доводами апеляційної скарги є посилання на незаконність та необгрунтованість рішення у зв"язку з неповним з"ясуванням обставин справи, недоведеністю тих обставин, які суд вважав встановленими та порушення норм процесуального і матеріального права. Зокрема, апелянт посилається на порушення судом ст.99 Конституції України, ст.ст.6,7,15,55 , розділи 1У,У,У11 Закону України „ Про банки і банківську діяльність" Закони України „ Про Національний банк України" „ Про зовнішньоекономічну діяльність", не врахування Постанови Правління Національного банку України №49 від 6 лютого 2014 року" Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» та Постанов від 27.02.2014 № 104 , якою обмежено видачу готівкових та безготівкових коштів в іноземній валюті до 15000,00 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ та Постанов № 172 від 28.03.2014 року і № 328 від 30.05.2014 року, відповідно до яких ,обмеження щодо видачі валютних кошів клієнтів з їх валютних поточних чи вкладних рахунків залишалось в силі. Крім того, апелянт зазначає, що рішення суду про стягнення на користь позивача 3% річних безпідставно мотивоване посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки право заявляти таку вимогу позивачем будь якими доказами не було доведено. Також, у скарзі йдеться про те, що у резолютивній частині рішення стягнута сума мала бути зазначена з вказівкою на її конвертацію у національну валюту. Не правильним, вважає апелянт і застосування судом першої інстанції положень ст.84, 88 ЦПК України при вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу, так як адвокат не залучався до участі у справі ухвалою суду крім того, відсутні належні докази про оплату гонорару адвокату. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON], вважаючи її безпідставною та, посилаючись на ст.1073 ЦК України, тс.ст.58,85 Закону України „ Про банки і банківську діяльність", а також, на ст. 52 Закону України „ Про виконавче провадження", згідно з якими, мораторій до спірних правовідносин не застосовується, просить апеляційну скаргу відхилити. Також звертає увагу суду на позицію Верховного Суду України, висловлену ним Постановах Верховного Суду України" за 2010-2011 року, винесених відповідно до ст. 355 ЦПК України по справах даної категорії. У судове засідання апеляційного суду представник апелянта, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, не з»явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника . Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи, що [PERSON] мав право саме у такий спосіб захищати своє право власності і належним чином його обгрунтував. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмові заперечення позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням рішення про відмову у позові про стягнення 160,56 доларів США та витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вимог про стягнення з ПАТ « ВіЕйБі Банк» на користь [PERSON] 160,56 доларів США, суд першої інстанції вважав, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем грошового зобов»язання перед позивачем, а саме, порушення п.4.1.15 Договору про повернення вкладнику у дводенний термін на письмову вимогу останнього всієї суми , яка знаходилась на рахунку. Також, суд визнав встановленим факт, що [PERSON] письмово звернувся з такою вимогою про виплату коштів 25.04.2014 року. Визнаючи такий факт, простроченням грошового зобов»язання банком, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України та визначив період прострочення 123 дні, який рахував з 01.05.2014 року по 01.09.2014 року. Проте, з таким рішенням у оскаржуваній частині повністю не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, оскільки висновки суду першої інстанції суперечать положенням закону, яким регулюються спірні правовідносини, не узгоджується з умовами Договору від 23.03.2010 року , укладеному між сторонами, де Держатель та Банк погодили свої права та обов»язки, і не ґрунтуються на наявних у справі доказах. Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов»язується пиймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтом( володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу йому відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч.1 ст. ст.1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Апеляційним судом встановлено, що 23 березня 2010 року між [PERSON] та ВАТ ( пізніше ПАТ) « ВіЕйБі Банк» був укладений Договір №МА 351815 про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи. Станом на 20.05.2014 року на рахунку позивача знаходилось 15 919,42 долари США( а.с.8). Яка сума коштів знаходилась на КР позивача станом на 25.04.2014 року чи на 01.05.2014 року ( з дати , наведеній у розрахунку тривалості прострочення), судом не встановлено. Відповідно до п. 4.1.15 Договору, у розділі , у якому виписані обов»язки Держателя картки ( позивача), передбачено обов»язок Держателя, у разі, якщо він має намір отримати готівку з КР, у розмірі, що перевищує граничний розмір, зазначений у Правилах, Держатель зобов»язаний повідомити Банк про такий намір письмовою заявою до відділення Банку, де буде здійснюватись видача готівки, не пізніше, ніж за два робочі дні до запланованого дня видачі, але, судом першої інстанції, помилково, саме цей пункт договору, який стосується обов»язків Держателя, вказано, як такий, що був порушений Банком (відповідачем). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач (Держатель) з заявою змісту, визначеного у п.4.1.15 Договору, до відділення Банку не звертався, а подав лише Вимогу про повідомлення його телефонним зв»язком про час щоденного отримання коштів та графік щоденного погашення залишків на картковому рахунку. Апеляційний суд вважає, що відсутність самого факту належного оформлення Держателем вимоги про видачу з його рахунку конкретної суми, у конкретну дату та у конкретному відділенні Банку, виключає можливість робити висновки про прострочення грошового зобов»язання та розраховувати 3% річних, оскільки вони мають розраховуватись від конкретної дати та з врахуванням конкретної суми прострочення. На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, помилково визнавши вимоги позивача обґрунтованими та доведеними. Крім того, із змісту ч.2 ст.625 ЦК України вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сплатити три проценти річних від простроченої суми. Проте, заявивши про залишення без розгляду вимог про стягнення боргу ( вкладу), позивач з власної ініціативи залишив невирішеним спір, як про сам факт існування боргу, так і про його дійсний розмір, що виключає можливість робити висновки про обсяг порушених грошових зобов»язань відповідачем та про їх існування взагалі. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст п.4.2.3 Договору, в якому виписані обов»язки Банку щодо умов та порядку видачі вкладу Держателю та передбачає, що Банк зобов»язаний виплатити Держателю залишок коштів на КР готівкою або перерахувати на інший рахунок при проведенні повного розрахунку між сторонами лише у випадку припинення дії Договору або його розірвання. Проте, доказів, що 25.04.2014 року [PERSON] звертався до Банку з заявою про намір припинити чи розірвати договір та, у зв»язку з цим, порушував питання про повернення йому всієї суми вкладу, ні судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлено. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними у викладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до приписів ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи з встановленого наявні підстави для висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу та ухвалюючи рішення, допустив порушення норм процесуального права та порушив положення вищенаведених норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке не може залишатись у силі. За вказаних обставин, відповідно до приписів ч.3 ст. 303 ЦПК України, незважаючи на те, що незаконність рішення суду першої інстанції у наведеній частині апелянтом обґрунтовувалась іншими обставинами та доводами, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги та скасувати рішення в оскаржуваній частині з ухваленням рішення про відмову у позові. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, наявні підстави для відмови позивачу у відшкодуванні йому за рахунок відповідача судових витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed