Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.07.1988 р. вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] , який згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.11.2016 було розірвано. Від вказаного шлюбу неповнолітніх дітей немає. За час спільного проживання з відповідачем вони за спільні кошти та спільними зусиллями побудували житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS] . Будівництво вказаного будинку було розпочато восени 1994 року на земельній ділянці, яку [PERSON] отримала безоплатно у приватну власність на підставі рішення Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 05.01.1994. В лютому місяці 2006 року, частково завершивши будівельні роботи, сторони почали проживати у новому будинку. Після чого, в період з 2006 року по 2015 рік внаслідок проведених будівельних робіт було зовні поштукатурено будинок, добудовано літню кухню, гараж і баню. Газо- та водопостачання було під`єднано до будинку приблизно у 2011 році. Рішенням №4/21 виконкому Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 19.04.2012 було вирішено оформити право власності на вказаний житловий будинок на ім`я [PERSON] та видати йому свідоцтво про право власності на дане житло. Крім того, в процесі самочинного будівництва будівлі літ. Д, що розташована за вищевказаною адресою, сторонами на спільні кошти були придбані різноманітні будівельні матеріали. Також, за спільні кошти подружжям було придбано транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно довідки, наданої територіальним сервісним центром №7342 регіонального сервісного центру МВС України в Чернівецькій області, вказаний транспортний засіб перереєстрований на нового власника в ТСЦ 7341 м. Чернівці. Дана перереєстрація була здійснена після припинення сторонами подружніх відносин та без відома і згоди позивача. Згідно акту оцінки вказаного транспортного засобу №ЧМ/610 від 02.11.2016 дійсна ринкова вартість вищевказаного автомобіля становить 67\~446 грн. Оскільки після розірвання шлюбу долю майна, придбаного у шлюбі, яке було їхньою спільною сумісною власністю, не вирішено, позивач звернулась із даним позовом до суду. Зважаючи на зазначене, після уточнення позовних вимог за наслідками проведення судових будівельно-технічних експертиз, просила суд: Визнати незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , ринковою вартістю 801258 грн., об`єктом спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON] . Визнати будівельні матеріали, вироби та конструкції, використані в процесі самочинного будівництва будівлі літ. Д, що розташована по [ADDRESS] , вартістю 41942,22 грн., об`єктом спільної сумісної власності подружжя: [PERSON] та [PERSON] . Визнати транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визначити частки в спільному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] рівними, що становить в грошовому виразі по 455323,11 грн.; Виділити [PERSON] в будівлях, що розташовані за адресою: [ADDRESS] частку II по І варіанту розподілу будинковолодіння згідно висновку №152 судової інженерно-технічної експертизи, а саме: в житловому будинку - вхід в підвал № І, площею 4,60 кв. м, вартістю 12900 грн.; - підвал №ІІ, площею 9,30 кв. м, вартістю 25801 грн.; - кімнату №1-5, площею 9,80 кв.м, вартістю 43192 грн.; - кімнату № 1-6, площею 24,50 кв. м, вартістю 107979 грн.; - кімнату №1-7, площею 19,20 кв. м, вартістю 84620 грн.; в господарських будівлях і спорудах - гараж літ. «В» вартістю 92946 грн.; - 1/2 частину воріт №1 вартістю 5208 грн.; - 1/2 частину огорожі №2 вартістю 4407 грн.; - 1/3 частину криниці №3 вартістю 29646,50 грн.; - 1/2 частину ями вигрібної №4 вартістю 13621,50 грн., всього на загальну суму 420321 грн., визнавши за нею право власності на вказані будівлі. Виділити [PERSON] в будівлях, що розташовані за адресою: [ADDRESS] частку I по І варіанту розподілу будинковолодіння згідно висновку №152 судової інженерно-технічної експертизи, а саме: в житловому будинку -веранду №ІІІ, площею 3,90 кв.м., вартістю 13461 грн.; -тамбур №1-1, пощею 2,90 кв.м., вартістю 12781 грн.; -коридор №1-2, площею 7,30 кв.м., вартістю 32173 грн.; -кухню №1-3, площею 15,60 кв.м.,вартістю 68754 грн.; -ванну №1-4, площею 10,60 кв.м., вартістю 46717 грн.; -кімнату №1-8, площею 15,60 кв.м., вартістю 68754 грн.; -кладову №1-9, площею 11,70 кв.м., вартістю 43749 грн. в господарських будівлях і спорудах: -сарай літ. «Б», вартістю 35255 грн.; -вбиральню літ. «Г», вартістю 6410 грн.; -1/2 воріт №1, варістю 5208 грн.; -Ѕ огорожі №2, вартістю 4407 грн.; -Ѕ криниці №3, вартістю 29646,50 грн.; -Ѕ ями вигрібної №4, вартістю 13621,50 грн., всього на загальну суму 380937 грн., визнавши за ним право власності на вказані будівлі. Для реалізації роподілу житлового будинку зобов`язати [PERSON] та [PERSON] спільно провести наступні роботи: - влаштувати нову віконно - дверну пройму, розібравши частину стіни, з дотриманням технології виконання подібного роду робіт, для входу в приміщення поз. 1-6 з двору, а також влаштувати ганок перед новоствореною проймою, дверне заповнення даної пройми влаштувати подвійним; - ліквідувати існуючі дверні заповнення та дверні пройми між приміщеннями: поз. 1-2 та 1-6, а також 1-3 та 1-5; - розділити мережі енергоносіїв та їх облік; - привести існуючі віконні пройми у відповідність до п.3.4 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»; Зобов`язати [PERSON] провести наступні роботи по розподілу житлового будинку: - розділити приміщення ванної поз.1-4 на два ізольованих приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості тамбура глибиною не менше 2,00 м та суміщеного санвузла, площею не менше 3,8 кв.м., влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення суміщеного санвузла сантехнічним обладнанням, що на час проведення обстеження ще не встановлене; -привести сходову клітину для виходу на горище та в приміщення мезоніну поз 1-9 у відповідність до п. 2.12 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»; -влаштувати нові дверні заповнення; -виконати оздоблення новостворених поверхонь, а також облаштування підлог окремих приміщень відповідно до особливостей їх використання; Зобов`язати [PERSON] провести наступні роботи по розподілу житлового будинку: -розділити приміщення житлової кімнати поз. 1-6 на два ізольованих приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості коридору (передпокою) шириною не менше 1,50 м та кухні (кухні - столової) площею не менше 7,00 кв. м., влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення новоствореної кухні відповідними мережами та обладнанням (з дотриманням вимог п. 2.28 ДБН В.2.2-15-2005); -влаштувати нову дверну пройму, розібравши частину перегородки між приміщеннями поз. 1-5 та 1-6, з дотриманням технології виконання подібного роду робіт; -розділити приміщення житлової кімнати поз. 1-5 на два ізольованих приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості тамбура глибиною не менше 2,00 м та суміщеного санвузла площею не менше 3,80 кв. м, влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення новоствореного санвузла відповідними мережами та обладнанням; - влаштувати нові дверні заповнення; - виконати оздоблення новостворених поверхонь, а також облаштування підлог окремих приміщень відповідно до особливостей їх використання; -влаштувати сходовий марш, розкладну або приставну драбину, для виходу на горище, влаштувавши пройму в існуючому перекритті, або через існуючі віконні пройми горища (розібравши підвіконну частину стіни та замінивши віконне заповнення на дверне). Виділити [PERSON] будівельні матеріали, вироби та конструкції, використані в процесі самочинного будівництва, будівлі літ. Д, що розташована по [ADDRESS] , всього на загальну суму 41942,22 грн., визнавши за ним право власності на них. Виділити [PERSON] транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , вартістю 67446 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 33 723 грн. в рахунок вартості її частки в спільному майні подружжя -.транспортного засобу марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію різниці вартості часток у спільному майні подружжя у розмірі 1279,11 гривень. Стягнути з [PERSON] на її користь витрати, понесені по справі: 551, 20 грн. та 4002,03 сплаченого судового збору; 580 грн. за виготовлення акту оцінки транспортного засобу, 6910 грн. та 1331 грн. за проведення судових експертиз, а всього 13\~374,23 грн. До початку розгляду справи по суті відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій із врахуванням уточнених зустрічних позовних вимог просив суд: Визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 1,4379 га, кадастровий номер 7321585600:01:0056, за цільовим призначенням для ведення товарного сільського виробництва на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. Визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими добудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими добудовами, загальною площею 130,03 кв.м. із житловою площею 49,0 м.кв., який складається із житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б-Г», погріб літ. «П», убиральню літ. «В», огорожу №1-2, за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 1,4379 га, кадастровий номер 7321585600:01:0056, за цільовим призначенням для ведення товарного сільського виробництва на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими добудовами, загальною площею 130,03 кв.м. із житловою площею 49,0 м.кв., який складається із житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б-Г», погріб літ. «П», убиральню літ. «В», огорожу №1-2, за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 1,4379 га, кадастровий номер 7321585600:01:0056, за цільовим призначенням для ведення товарного сільського виробництва на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. Судові витрати стягнути із відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] ними, крім зазначеного у первісному позові нерухомого майна, також було набуто у власність земельну ділянку, площею 1,4379 га, на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, кадастровий номер 7321585600:01:0056, за цільовим призначенням для ведення товарного сільського виробництва, право власності на яку було оформлено згідно державного акту на право приватної власності на землю від 12.10.2007 на [PERSON] на підставі розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації від 08.08.2006 р. №314. Крім того, 12.01.2010 [PERSON] оформила право власності на житловий будинок з господарськими добудовами, загальною площею 130,3 кв.м. із житловою площею 49,40 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок відносився до колгоспного двору. Станом на 1991 р., після укладення шлюбу [PERSON] разом із позивачем переїхали проживати до нього та проживали там, поки не побудували житловий будинок у [ADDRESS] . Вважаючи вказане нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач [PERSON] просив задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. 08.02.2017 та 10.10.2017 відповідач надав заперечення на позовну заяву, в яких з врахуванням уточнених позовних вимог позивача позовні вимоги в частині, що стосується об`єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , та будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, використаних в процесі самочинного будівництва, визнав в повному обсязі. Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання транспортного засобу марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності та стягнення з нього на користь [PERSON] 33 723 грн. в рахунок вартості її частки у вказаному транспортному засобі, зазначив, що позивачем не підтверджено право спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки воно було придбано за кошти його матері, які вона йому передала вже після того, як вони із позивачем припинили підтримувати подружні відносини, вести спільний бюджет та спільне господарство, а саме у березні 2016 р. Крім того, позивачем не надано доказів реальної вартості оцінки транспортного засобу, так як оцінка на замовлення позивача проводилась без участі автомобіля, а тому не враховані знос деталей, зовнішній вигляд, тощо. З огляду на те, що автомобіль не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя просив суд повністю відмовити в цій частині позовних вимог, а також в частині стягнення з нього на користь позивача коштів в розмірі 580 грн. за виготовлення акту оцінки транспортного засобу. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з нього на її користь судових витрат в розмірі 551 грн. 20 коп. та 4002,03 грн., понесених позивачем в рахунок сплати судового збору, а також 8241 грн. за проведення судової інженерно-технічної експертизи відповідач вважає, що така сума підлягає до часткового задоволення, оскільки позивач особисто зазначила, що вони обоє не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, тому цю суму слід розділити між ними порівну. Крім того, у поданому до суду 19.09.2018 відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що на даний час транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , який позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності, проданий та згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.10.2016 його вартість становила 20\~000 грн. Запропонований судовим експертом І варіант можливого розподілу нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнав в повному обсязі. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Маковійчук Л.В. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві, та просили задовольнити їх в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували повністю та просили суд відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги що стосуються об`єкту незавершеного\~будівництва та\~будівельних матеріалів,\~ виробів\~та конструкцій,\~використаних в\~процесі самочинного\~будівництва за\~адресою:\~ [ADDRESS] визнали повністю та заперечували проти задоволення позову в частині вимог щодо визнання транспортного засобу марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єктом спільної сумісної власності та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 33 723 грн. в рахунок вартості її частки в спільному майні подружжя з підстав, викладених у запереченнях та відзиві на первісну позовну заяву. Зустрічний позов підтримали повністю із підстав, викладених в уточненій зустрічній позовній заяві, та просили його задовольнити. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст.\~21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 3 ст.\~368\~ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням викладеного, для визначення поділу майна подружжя необхідно визначити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що з 13.07.1988 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.11.2016 року по цивільній справі №716/1367/16 шлюб між сторонами розірвано (а.с.24). В ході судового розгляду сторонами було визнано, що ними, за час перебування у шлюбі, спільною працею за спільні кошти було розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка була передана безоплатно у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області «Про розгляд заяв з питань приватизації землі» від 05.01.1994 (а.с. 30). Рішенням виконавчого\~комітету Малокучурівської\~сільської ради\~Заставнівського району\~Чернівецької області\~№4/21\~від 19.04.2012\~було вирішено\~оформити право\~власності на\~житловий будинок,\~розташований по\~ [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та на підставі цього рішення видати свідоцтво на право власності на вказаний житловий будинок, зобов`язавши [PERSON] зареєструвати дане свідоцтво в Заставнівському РБТІ (а.с.31). Встановлено,\~що на\~дату звернення\~до судуіз даним позовом свідоцтво про право власності на [PERSON] не видано. Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи №152 від 27.03.2018 вид робіт фактично виконаних на території будинковолодіння незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] характеризується терміном нове будівництво. За змістом частини другої статті 331\~ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351\~ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі \~№ 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до роз`яснень, що є у п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.\~\~ Як вбачається із матеріалів справи, для визначення ступеня готовності будинковолодіння, його дійсної вартості, визначення варіантів його розподілу ухвалою суду від 10.10.2017 було призначено у даній справі судову будівельно-технічну експертизу. Згідно з висновком інженерно-технічної експертизи від 23.03.2018 року № 152 встановлено, що ринкова вартість об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , визначена станом на час проведення експертизи, становить 801 258 грн. Рівень будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за вказаною адресою, становить близько 98%. Нявна технічна можливість розподілу житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] в співвідношенні часток співвласників 1/2 до 1/2 , або близькому до ідеальних часток, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва. З огляду\~на наведене,\~суд приходить\~до висновку\~про наявність\~правових підстав\~для визнання\~об`єкту\~незавершеного будівництва,\~розташованого по\~ [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності, при цьому визначаючи спосіб поділу спірного житливого будинку, суд виходить із визнаного відповідачем варіанту розподілу будинку володіння та з врахуванням висновку судової інженерно-технічної експертизи №152 від 27.03.2018. Зокрема, відповідно до цього висновку, судовим експертом запропоновано два варіанти поділу спірного об`єкту нерухомого майна, виходячи із часток кожного із його співвласників, кожному з яких належить по 1/2 частині цього будинку. Із запропонованих судовим експертом двох варіантів поділу спірного будинку сторонами добровільно обрано варіант, а також добровільно визначено, кому яка частина будинку має бути виділена відповідно до цього варіанту поділу. Так, сторони погодились, що у власність позивача [PERSON] підлягає виділенню ІІ частка по І варіанту розподілу, а саме: 52/100 частини спірного житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною вартістю 420321 грн., зокрема в житловому\~будинку:\~вхід в\~підвал №\~І,\~площею 4,60\~кв.\~м,\~вартістю 12900\~грн.;\~підвал №ІІ,\~площею 9,30\~кв.\~м,\~вартістю 25801\~грн.;\~кімната №1-5,\~площею 9,80\~кв.м,\~вартістю 43192\~грн.;\~кімната №\~1-6,\~площею 24,50\~кв.\~м,\~вартістю 107979\~грн.;\~кімната №1-7,\~площею 19,20\~кв.\~м,\~вартістю 84620\~грн.;\~в господарських\~будівлях і\~спорудах:\~гараж літ.\~«В» вартістю\~92946\~грн.;\~1/2\~частина воріт\~№1\~вартістю 5208\~грн.;\~1/2 частина огорожі\~№2\~вартістю 4407\~грн.;\~1/3 частина криниці №3 вартістю 29646,50 грн.; 1/2 частина ями вигрібної №4 вартістю 13621,50 грн. Відповідачу [PERSON] підлягає виділенню\~І частка\~по І\~варіанту розподілу,\~а саме:\~48/100\~частини спірного\~житлового будинку,\~господарських будівель\~та споруд,\~загальною вартістю\~380937\~грн.,\~зокрема,\~по житловому\~будинку: веранда №ІІІ, площею 3,90 кв.м., вартістю 13461 грн.; тамбур №1-1, пощею 2,90 кв.м., вартістю 12781 грн.; коридор №1-2, площею 7,30 кв.м., вартістю 32173 грн.; кухня №1-3, площею 15,60 кв.м.,вартістю 68754 грн.; ванна №1-4, площею 10,60 кв.м., вартістю 46717 грн.; кімната №1-8, площею 15,60 кв.м., вартістю 68754 грн.; кладова №1-9, площею 11,70 кв.м., вартістю 43749 грн.; в господарських будівлях і спорудах: сарай літ. «Б», вартістю 35255 грн.; вбиральня літ. «Г», вартістю 6410 грн.; 1/2 воріт №1, варістю 5208 грн.; Ѕ огорожі №2, вартістю 4407 грн.; Ѕ криниці №3, вартістю 29646,50 грн.; Ѕ ями вигрібної №4, вартістю 13621,50 грн. Окрім цього, відповідно до вказаного варіанту поділу спірного будинку сторони повинні провести наступний перелік робіт по розподілу житлового будинку: - спільно: влаштувати нову\~віконно -\~дверну пройму,\~розібравши частину\~стіни,\~з дотриманням\~технології виконання\~подібного роду\~робіт,\~для входу\~в приміщення\~поз.\~1-6\~з двору,\~а також\~влаштувати ганок\~перед новоствореною\~проймою,\~дверне заповнення\~даної пройми\~влаштувати подвійним;\~ліквідувати існуючі\~дверні заповнення\~та дверні\~пройми між\~приміщеннями:\~поз.\~1-2\~та 1-6,\~а також\~1-3\~та 1-5; розділити мережі енергоносіїв та їх облік; привести існуючі віконні пройми у відповідність до п.3.4 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»: - позивачу [PERSON] рекомендується: розділити приміщення житлової кімнати поз. 1-6 на два ізольованих приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості коридору (передпокою) шириною не менше 1,50 м та кухні (кухні - столової) площею не менше 7,00 кв. м., влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення новоствореної кухні відповідними мережами та обладнанням (з дотриманням вимог п. 2.28 ДБН В.2.2-15-2005); влаштувати нову дверну пройму, розібравши частину перегородки між приміщеннями поз. 1-5 та 1-6, з дотриманням технології виконання подібного роду робіт; розділити приміщення житлової кімнати поз. 1-5 на два ізольованих \~приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості тамбура глибиною не менше 2,00 м та суміщеного санвузла площею не менше 3,80 кв. м, влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення новоствореного санвузла відповідними мережами та обладнанням; влаштувати нові дверні заповнення; виконати оздоблення новостворених поверхонь, а також облаштування підлог окремих приміщень відповідно до особливостей їх використання; влаштувати сходовий марш, розкладну або приставну драбину, для виходу на горище, влаштувавши пройму в існуючому перекритті, або через існуючі віконні пройми горища (розібравши підвіконну частину стіни та замінивши віконне заповнення на дверне); - відповідачу [PERSON] рекомендується: розділити приміщення ванної поз.1-4 на два ізольованих приміщення, які після зміни призначення використовувати в якості тамбура глибиною не менше 2,00 м та суміщеного санвузла, площею не менше 3,8 кв.м., влаштувавши перегородку з дверною проймою та облаштувавши приміщення суміщеного санвузла сантехнічним обладнанням, що на час проведення обстеження ще не встановлене; привести сходову клітину для виходу на горище та в приміщення мезоніну поз 1-9 у відповідність до п. 2.12 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»; влаштувати нові дверні заповнення; виконати оздоблення новостворених поверхонь, а також облаштування підлог окремих приміщень відповідно до особливостей їх використання. З огляду на погодження позивачем та відповідачем саме такого варіанту поділу та розподілу між ними часток, суд вважає можливим прийняти до уваги запропонований судовим експертом І варіант поділу спірного будинку, виділивши позивачеві та відповідачеві вказані вище об`єкти, позаяк такий спосіб поділу спірного будинку максимально відповідає інтересам сторін. Водночас, відповідно до варіанту поділу І, загальна вартість присудженої позивачеві [PERSON] частки будинку складає 420321 грн. (52/100 частки), а вартість присудженої [PERSON] частки - 3800937 грн. (48/100 частки), в той час як розмір ідеальної частки кожного з них складає 50/100 на суму 400629 грн. Відтак, виходячи із належності кожній із сторін 1/2 частини будинку, та неможливості поділу будинку саме в таких розмірах - відповідно до запропонованого експертом варіанту поділу розмір виділеної позивачеві частини будинку більше на 19692 грн. належної їй ідеальної частки, а розмір виділеної відповідачеві частини будинку менше на 19692 грн. від належної йому вартості ідеальної частки. Крім того, судом встановлено, що в період шлюбу сторони, без належних дозволів та проекту, затвердженого у встановленому законом порядку, самочинно побудували будівлю, яка зазначена під літ. Д, що розташована за вищевказаною адресою. При чому, в процесі самочинного будівництва вищевказаної будівлі, сторонами були використані певні будівельні матеріали, вироби та конструкції, опосередкована вартість яких згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №367 від 25.06.2018 становить 41942,22 грн. У розумінні ч.\~1\~ст.\~376\~ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367\~ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13). Відповідно до ч. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Як вбачається із змісту уточненої позовної заяви позивач не претендує на самочинно побудовану спільно з відповідачем за час перебування у шлюбі будівлю під літ. «Д» і просить виділити будівельні матеріали, вироби та конструкції, які були використані в процесі самочинного будівництва даної будівлі, відповідачу [PERSON] та визнати за ним право власності на них в рахунок компенсації за відступ від ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на незавершений житловий будинок згідно обраного сторонами І варіанту поділу за даними висновку судової інженерно-технічної експертизи №152 від 27.03.2018 зі сплатою їй різниці між вартістю будівельних матеріалів, виробів та конструкцій та вартістю частки відповідача у праві спільної сумісної власності. Згідно з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 368 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч. 1 ст.\~70\~СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК. Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог щодо нерухомого майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких\~обставин,\~суд приймає\~визнання позову\~відповідачем в\~цій частині\~позовних вимог\~тавважає, що позовні вимоги щодо виділення та визнання за [PERSON] права власності на будівельні матеріали, вироби та конструкції, використані в процесі самочинного будівництва, на земельній ділянці, за адресою, [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] - будівлі літ. Д, вартістю 41942,22 грн. із присудженням [PERSON] компенсації - підлягають до задоволення. Встановлено, що різниця вартості часток співвласників відповідно до І варіанту розподілу, погодженого сторонами, становить 19\~622 грн. Внаслідок передачі позивачем відповідачу своєї частки, з майна, що перебувало у спільній сумісній власності, а саме будівельних матеріалах, виробах та конструкціях, використаних в процесі самочинного будівництва, в розмірі 20\~971 грн. в рахунок компенсації вартості його частки у спірному житловому будинку (19622 грн.) загальна вартість частки, що виділена відповідачу у натурі, перевищує загальну вартість частки, що виділена позивачу на 1279,11 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в зазначеній сумі. Вирішуючи даний спір в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 33\~723 грн. в рахунок вартості її частки в спільному майні подружжя транспортного засобу марки AUDI 100, суд приходить до наступного висновку. Частина 3 статті 12 та частина 1 статті 81 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу №1906/2/7341/2016 від 12.03.2016 за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно договору купівлі-продажу №7341/2016/108329 від 04.10.2016 вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються відповіддю на запит територіального сервісного центру №7342 Регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області №2426 від 13.10.2016 (а.с.13, т.І) та копіями облікових карток ( а.с.14, т.І). Позивач, звертаючись до суду із вимогою про компенсацію їй частки від вартості вказаного автомобіля у сумі 33\~723 грн., посилається на акт оцінки транспортного засобу №ЧМ/610 від 02.11.2016, згідно якої дійсна ринкова вартість дослідженого транспортного засобу марки AUDI\~100,\~1990\~року випуску,\~чорного кольору,\~двигун \~V-1800\~см.\~куб.,\~номерний знак\~ [NUMBER] ,\~на дату\~оцінки,\~тобтостаном на 02.11.2016, складала 67\~446 грн. (а.с.10-11, т.І). В той же час із наданої в судовому засіданні відповідачем копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7341/2016/108329 від 04.10.2016 вбачається, що за домовленістю сторін [PERSON] та [PERSON] ціна транспортного засобу на день передачі транспортного засобу покупцю складала 20\~000 грн. (а.с. 27, т.ІІ) Відповідач, заперечуючи проти вказаних позовних вимог, посилається на те, що автомобіль був придбаний ним вже після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем та за кошти, які йому позичила його мама після того як [PERSON] покинула його. При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41\~Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51\~Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 ЦК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму\~Верховного суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~"Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. В той же час, за змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17. З`ясовуючи наведені факти суд виходить з наступних доказів. Так, в судовому засіданні були допитані свідки обох сторін. Допитана зі сторони позивача свідок - [PERSON] в судовому заіданні показала, що вона є матір`ю позивача [PERSON] та проживає в одному селі із відповідачем. Їй відомо, що за час перебування у шлюбі, а саме восени 2015 року, подружжям було придбано автомобіль. У кого був придбаний автомобіль їй невідомо. Свідок [PERSON] показала суду, що вона проживає по сусідству із домогосподарством [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що сторони розлучилися, [PERSON] пішла із вказаного домогосподарства в березні 2016 року. Також їй відомо, що у сторін був транспортний засіб зеленого кольору, який вони придбали ще за час спільного проживання. Звідки у них з`явився цей автомобіль їй не відомо. Після того як позивач покинула вказаний будинок, відповідач також залишив його. На даний час у вказаному будинку ніхто не проживає. Обґрунтовуючи те, що спірний транспортний засіб є його особистою власністю, відповідач посилався на показання допитаних в ході судового розгляду свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, допитана як свідок матір відповідача [PERSON] вказала, що її син [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Після одруження вони із дружиною проживали у старому будинку, який належав бабусі останньої, та через деякий час розпочали будівництво нового житлового будинку, в який переселилися у 2006 році. Після чого відносини між подружжям погіршилися і в лютому 2016 року [PERSON] покинула її сина. На протязі 10 місяців [PERSON] не навідувалася до нього. Коли син [PERSON] зателефонував їй (матері) одразу після того, як дружина покинула його, і повідомив про дану обставину їй як матері стало шкода його і вона дала йому 1 тис. доларів, щоб він придбав автомобіль. Вказані гроші вона накопичувала на протязі 3 років за час роботи у військовій частині, де вона працювала до 2011 року, а потім відкладала із отриманої пенсії. Після чого син купив старий автомобіль марки «Ауді», яка дійсна вартість автомобіля була на момент його придбання їй невідомо. Свідок [PERSON] , який є колегою по роботі [PERSON] , суду показав, що він на протязі 2009-2010 р.р. приїжджав у гості до [PERSON] , на той час він займався будівельними роботами. В кінці 2015 року до нього зателефонував [PERSON] та попросив його поради у придбанні автомобіля марки «Ауді». Восени 2015 він підібрав відповідачу відповідний транспортний засіб та з метою перевірки авто перед покупкою та отримання об`єктивної інформації про стан автомобіля вони домовилися з власником про те, що [PERSON] деякий час поїздить на вказаному автомобілі без оформлення на нього права власності, і з того часу [PERSON] катався на ньому. Після чого навесні 2016 року [PERSON] придбав автомобіль вказаної марки за 1150$, з яких 1000$ йому дала його мама, а 150$ - він особисто позичив позивачу, коли допомагав йому поставити автомобіль на облік. Дружині [PERSON] не було відомо про придбання ним автомобіля, оскільки вони на той час не проживали разом. Одночасно з цим, з показання всіх свідків вбачається, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах до березня 2016 року. Проте до показів свідків сторони позивача, а саме [PERSON] та [PERSON] , суд ставиться критично, оскільки у своїх поясненнях вони висловили лише власні міркування з приводу придбання подружжям спірного автомобіля за час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Показами даних свідків доказів того, що джерелом набуття транспортного засобу є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а також того за яких обставин він був придбаний, у судовому засіданні не здобуто. Крім того, суд звертає увагу на те, що ніким із сторін не було представлено будь-яких письмових доказів про отримання ними в період шлюбу офіційних доходів та їх розміри, що дозволило би суду визначити вид цих доходів для віднесення їх до категорії індивідуальної або сумісної власності, та використання саме цих доходів для придбання спірного автомобіля. В той же час факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до березня 2016 року встановлено рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25.11.2016, ухваленим у справі №716/1367/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що транспортний засіб марки AUDI 100, 1990 року випуску, номерний знак [NUMBER] був придбаний відповідачем у період шлюбу із позивачем, проте після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин та ведення спільного господарства, джерелом набуття вказаного транспортного засобу були кошти, позичені у матері [PERSON] та колеги по роботі [PERSON] , саме йому, а не подружжю, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави вважати вказане майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Вирішуючи спір за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя: житловому будинку з господарським спорудами в [ADDRESS] , а також земельній ділянці площею 1,4379 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд приходить до наступних висновків. У справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Малокучурівської сільської ради Заставнівського району №11/61 від 19.11.2009 року було надано право на оформлення [PERSON] права власності на нерухоме майно, розміщене по [ADDRESS] (т.2 а.с.65). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, 12.01.2010 [PERSON] набула право приватної власності на житловий будинок, з погосподарськими спорудами 1900 року побудови загальною площею 26,3 кв.м., житловою площею 15.00 кв.м. в [ADDRESS] . Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими добудовами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , посилаючись на те, що під час шлюбу відповідач за зустрічним позовом [PERSON] оформила право власності та отримала свідоцтво про право власності на зазначений будинок від 12.01.2010. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснив суду, що після одруження з [PERSON] вони з дружиною за дозволом сільської ради вселилися до старої закинутої хати, в якій на той час ніхто не проживав, яка розташована в [ADDRESS] . За зароблені ним гроші повністю відновив будинок, а саме перемурував, поштукатурив, збудував сарай. Під час проживання в даному будинку у них народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які там були зареєстровані. В даному будинку подружжя з дітьми проживало до того часу, як побудували новий будинок по [ADDRESS] . В подальшому вони були зняті з реєстрації у зв`язку з переїздом в новобудову. Але право власності на старий будинок оформили на дружину [PERSON] , оскільки він раніше належав її прабабусі. Як вбачається з копій погосподарських книг с. Малий Кучурів за 1986-1990 роки в господарстві по [ADDRESS] , яке належало до групи колгоспних дворів, зареєстровано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Головою колгоспного двору являлася [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] зареєстрований в даному господарстві з 1991 року. Крім нього в цьому господарстві, яке за період з 1991 по 1995 рік належало до робітничих дворів були зареєстровані дружина [PERSON] та троє дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно погосподарської книги за 1996-1999 сім`я [PERSON] вибула із даного господарства 29.12.2000 в новозбудований житловий будинок по [ADDRESS] . ( т.1 а.с.104-105, 107) Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.61,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Претендуючи на визнання спірного будинковолодіння об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивач [PERSON] посилається на те, що право власності за [PERSON] на цей будинок було оформлено на підставі загального права власності на нерухоме майно. Проте доказів про наявність визначених законом (у відповідності до ст. 328 ЦК України ) підстав набуття такого права власності за [PERSON] суду не надано. Отже, в даному випадку не доведено підставу набуття права власності на спірний будинок. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною ознакою для віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя та надання йому правового режиму спільної власності подружжя. Як вбачається із змісту заявлених [PERSON] позовних вимог ним ставилося питання про визнання права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, як спільного сумісного майна подружжя. Проте, позовних вимог щодо визначення його частки у праві власності у житловому будинку відповідно до частки його вкладу у поліпшенні стану спірного житлового будинку не заявлялося, як і не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру такого вкладу. Таким чином, з врахуванням наведених норм права та встановлених обставин підстави для задоволення позову про визнання будинку [ADDRESS] об`єктом права власності подружжя та визнання права власності на частку у майні подружжя відсутні. Посилання [PERSON] в зустрічному позові на набуття за час шлюбу [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка розташована на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, кадастровий номер 7321585600:01:0056 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва також не дає підставі для висновку про набуття права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на це майно, з огляду на наступне. Так судом встановлено, що на підставі розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації від 08.08.2006 року № 314 [PERSON] 12.10.2007 року видано державний акт Серія ЯД №083320 на право власності на земельну ділянку площею 1,4379 га на території Малокучурівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( т.1 а.с.83). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України ( в редакції, чинній на час набуття [PERSON] спірної земельної ділянки) визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян. Виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом. За змістом положень п.п. 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» ст. ст. 81, 116 ЗК України ( в редакції, чинній на час набуття спірної земельної ділянки) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність внаслідок приватизації комунальних сільськогосподарських підприємств (п. г) ч.1 ст.81, п. б) ч.3 ст.116 ЗК України) є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі ч. ч. 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Так, Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Отже, вирішуючи питання про визнання спірної земельної ділянки, що одержана у власність [PERSON] у жовтні 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, суд не вправі застосовувати ч. 5 ст. 61 СК України до правовідносин, які виникли до набрання чинності вказаної норми. За таких обставин, одержана у власність [PERSON] під час шлюбу, у 12 жовтня 2007 року внаслідок приватизації, земельна ділянка є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим в цій частині у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Крім цього, встановлено, що при зверненні до суду з позовом позивач понесла витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 551, 20 грн. (а.с.2, т.І) та 4002 грн 03 коп. (а.с.238, т.І), всього на суму 4553,23 грн. Враховуючи те, що вартість майна [PERSON] відповідно до задоволених позовних вимог становить 441\~292,11 грн. ( 420\~321 + 20\~971,11 = 441\~292,11), що складає 97% від вартості майна, на яке просила визнати право власності позивач відповідно до уточнених позовних вимог (455\~323, 11 грн.), то з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог в сумі 4416,63 грн. ( 4553,23*97/100=4416,63). Окрім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені позивачем у вигляді 6910 грн. витрат на проведення судової інженерно-технічної експертизи № 152 від 27.03.2018 та 1331 грн. за проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи №367 від 25.06.2018, на загальну суму 8241 грн. У зв`язку із відмовою в позові в частині визнання транспортного засобу спільним майном подружжя та відшкодування позивачу її частки від вартості автомобіля витрати за проведення оцінки транспортного засобу з відповідача не стягуються. У зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову судові витрати, понесені відповідачем, з позивача не стягуються. На підставі наведеного, ст.ст. 21, 24, 41, 51, 58 Конституції України, ст.ст. 21 ч.1, 57, 60, 63, 69, 68, 70, 71, 331, 346, 350, 351, 368 ч.3, 376 СК України, ст. 5 ч.ч.1-2, ст.ст. 7, 8, 319, 328, 368, ч.ч.2-3 ст. 325 ЦК України, ст.ст. 81, 116 ЗК України, Закону України від 11 січня 2011 року N 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя", п.п. 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»

Outcome: partial