Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому посилався на те, що влітку 2007 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про придбання у неї житлового будинку з господарськими спорудами в [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області. Оскільки остання виїжджала до дочки у м. Дніпропетровськ, він 10 жовтня 2007 року сплатив їй 1000 гривень, про що свідчить відповідна розписка, з наступним оформленням договору купівлі-продажу у нотаріуса. У зв'язку із тим, що [INFO] року [PERSON] померла, оформити договір не встигли. З моменту передачі грошей позивач проживає в домоволодінні, зробивши там ремонт. Спадкоємцем продавця є відповідач по справі, якій достовірно відомо про факт відчуження нерухомого майна, та на домоволодіння вона не претендує. Оскільки вважав розписку [PERSON] втраченою, а тому звернувся до суду лише у 2014 році. У зв'язку із вказаними обставинами, просив поновити пропущений строк для звернення до суду і визнати право власності на домоволодіння. Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року позовні вимоги задоволені. Поновлено [PERSON] строк на подачу позовної заяви до суду. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області та складається із: будинку (літ. А в технічному паспорті), літньої кухні (літ. В), прибудови (літ. в), сараїв (літ. Б1, Г), погріба (літ. ПГ), колонки (літ. Кг), паркану (№ 1), хвіртки (№ 2). В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі, та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки цей будинок він придбавав і оплачує всі витрати, а позивач у будинку не проживав. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 10 березня 1995 р. [ADDRESS] вказує на [PERSON] як власника/а. с. 4-7 /. Розпискою від 10 серпня 2007 року підтверджується факт продажу позивачу спірного будинку за 1000 гривень. До оформлення договору [PERSON] згідна на проживання [PERSON] в цьому будинку і користування ділянкою. / а. с. 8 /. Свідоцтво про право власності на житловий будинок (домоволодіння) від 22 вересня 1995 року посвідчує, що спірне домоволодіння дійсно належить [PERSON] на праві власності. /а. с. 9 /. Згідно висновку КП "Магдалинівське бюро технічної інвентаризації" від 09 квітня 2014 року вартість цього домоволодіння складає 14 645 грн. без урахування податку на додану вартість. /а.с.10/. [PERSON], померла [INFO] року, про що в Книзі реєстрації смертей 13 серпня 2008 року у відділі реєстрації смертей Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області зроблено відповідний запис за № 6459 /а.с.11/. Відповідач по справі / а. с. 12, 13 / є спадкоємцем померлої. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції посилався на вимоги ст.ст. 207, 209, ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів", яким ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова "та державної реєстрації". З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину про відчуження нерухомого майна, що співпадає з думкою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеною у своєму листі "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13. Таким чином, із зазначеної дати скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення, а тому розглядаючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, суд виходив із положень ч. 2 ст. 220 ЦК України. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. /ст. 334 ЦК України/. Відповідно до ст. ст. 18, 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили. Суд вказав, що існувала домовленість між позивачем та відповідачем про укладення договору купівлі-продажу домоволодіння, але належним чином оформити документи останній не встиг. Позивач безперешкодно користується вказаним майном. Тому необхідно в судовому порядку задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також існує необхідність поновити позивачу строк на подачу позовної заяви, оскільки причина пропуску поважна. Але із висновками суду першої інстанції позовних вимог погодитись не можна, оскільки вони не враховують всіх обставин у справі, та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до вимог ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Частина 4 ст.334 ЦК України в редакції на час угоди передбачала: якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Частина 3 ст.640 ЦК України в редакції на час угоди передбачала, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Статтею 657 ЦК України в редакції на час угоди було передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, на час укладення угоди між позивачем та власником домоволодіння законодавством передбачалась обов'язкова державна реєстрація правочину. В судовому засіданні знайшло підтвердження те, що спірне домоволодіння по [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області дійсно належить [PERSON] на праві власності /а. с. 9 /. Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на домоволодіння внаслідок вчинення угоди, позивач разом із тим не надав доказів того, що власник домоволодіння [PERSON] ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Крім того, не підтверджено достовірними доказами обґрунтування позивачем поважності причин пропуску позовної давності. Також [PERSON] спростовує доводи позивача щодо укладення угоди у 2007 році та його беззаперечного користування домоволодінням. За таких обставин позивач не дотримався встановленого законом порядку укладення угод щодо нерухомого майна, а тому відсутні підстави для визнання за ним права власності в судовому порядку. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач не надав суду достовірних та належних доказів щодо порушення його права, як наслідок, не довів свої позовні вимоги відповідно до вимог ч. 3 ст.10, ст.ст. 11, 60, 131 ЦПК України. Виходячи з цього, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed