Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок за адресою: [ADDRESS], визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку та складових частин, за [PERSON] визнати право власності на 1/2 частину цього будинку та складових частин, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначала, що з 14 лютого 2006 року вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно заочного рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 грудня 2010 року було розірвано. Під час шлюбу зі спільним веденням домашнього господарства у 2007 році ними за спільні кошти був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS], вартістю 6800 грн, який був зареєстрований на [PERSON] Оскільки [PERSON] не має наміру вирішити спір мирних шляхом, просила позов задовольнити. Заперечуючи проти позову, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 травня 2004 року він розлучився з першою дружиною [PERSON] та продав з іншими співвласниками належну їм на праві спільної часткової власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 185 000 грн. Розмір його 1/4 частки від продажу вказаної квартири складав 46 250 грн, що еквівалентно станом на 14 грудня 2006 року - 9 157,42 доларів США. 26.12.2006 ним було укладено із ЗАТ КБ "Приватбанк" договір про депозитний вклад "Стандарт" із виплатою процентів №SAMDN25000010727032, згідно якого ним в банк передано на зберігання 6500 доларів США терміном на 12 місяців, до 26.12.2007. 14.12.2006 [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] Під час шлюбу ним дійсно 10.05.2007 на підставі договору купівлі продажу придбано спірний житловий будинок за 6800 грн, що станом на 10.05.2007 було еквівалентно сумі 1346,53 доларів США. Проте даний будинок придбаний за його особисті кошти, які знаходились на депозитному рахунку "Стандарт", який він достроково розірвав з метою купівлі спірного житлового будинку. Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив визнати його особистою приватною власністю житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], первісний позов підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Окрім того, [PERSON] додатково пояснила, що про депозитний вклад [PERSON] у банку і про кількість грошей, які там знаходились їй нічого не відомо. Спірний житловий будинок придбаний ними за спільні кошти під час шлюбу. Представник позивача за первісним позовом також додатково пояснив, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів факту укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна в іноземній валюті, оскільки як вбачається із вказаних вище правочинів предметом розрахунку була національна валюта України гривня. Доказів конвертації валюти також не надано. Тому вважає, що [PERSON] не доведено у встановленому законом порядку факту придбання спірного житлового будинку за особисті кошти, які за його твердженням він отримав від продажу особистого майна до шлюбу та того, що саме ці кошти були передані на депозитний вклад та в подальшому використані для придбання спірного житлового будинку. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали в повному обсязі зустрічні позовні вимоги з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, первісний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. [PERSON] в судовому засіданні наголосив, на тому, що спірний будинок він придбав за власні кошти, які отримав від продажу трикімнатної квартири, яка належала йому особисто на праві спільної часткової власності ще до вступу з позивачкою в шлюб (трикімнатна квартира [ADDRESS]), яку він разом і співвласниками продав за 185 000 грн., його частка складала 46250 грн, що в еквіваленті становить 9157,42 доларів США, та підтверджується договором купівлі-продажу від 14 грудня 2006 року; а спірний будинок купив за 6800 грн, що складало 1346,53 доларів США, залишок грошей витратив на ремонт будинку, тому цей будинок є його особистою власністю. Зокрема, уточнив, що при оформленні договорів купівлі-продажу нерухомого майна розрахунок здійснювався в іноземній валюті, а не в грошовій валюті України гривні. З'ясувавши позиції сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 лютого 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було зареєстровано у Ладижинському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницької області, актовий запис № 16, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно: житловий будинок в [ADDRESS], який зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 10 травня 2007 року (а.с.9-16). Згідно п. 3 вказаного Договору сторони домовилися про здійснення купівлі-продажу за 6800 грн. Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Відповідно до звіту з незалежної оцінки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 50,3 м. кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом 08 серпня 2014 року визначена в розмірі 51658 грн (а.с.17-57). Наведені факти та правовідносини обґрунтовані наявними у справі доказами і сторонами підтверджено, тому суд вважає, що дані обставини не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно вимог ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірне майно, яке було придбане у період шлюбу, не є речами індивідуального користування. За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Спір між сторонами виник з приводу належності коштів, за які придбаний житловий будинок в [ADDRESS]. [PERSON] вказує на придбання спірного житлового будинку за спільні кошти, внаслідок чого він є спільною сумісною власністю, [PERSON] стверджує про придбання житлового будинку за його особисті кошти, які отримані ним від продажу трикімнатної квартири, яка належала йому особисто на праві спільної часткової власності ще до вступу з позивачкою в шлюб (трикімнатна квартира [ADDRESS]), і по цій причині вважає житловий будинок своєю приватною власністю. Доказами купівлі спірного житлового будинку за особисті кошти [PERSON] вказує, зокрема, договір купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] з якого вбачається, що 14 грудня 2006 року [PERSON] разом із [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали в рівних долях, належну їм на праві приватної спільної часткової власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] Вінницької області за 185 000 грн (а.с.84-85). Реєстр прав власності на нерухоме майно від 12 грудня 2006 року, з якого вбачається, що [PERSON] дійсно був власником на праві спільної часткової власності (1/4 частка) квартири [ADDRESS] (а.с.83). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Ладижинським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області 11 травня 2004 року [PERSON] 11 травня 2004 року розірвав шлюб із [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 48 (а.с.82). Договір про депозитний вклад "Стандарт" із виплатою процентів від 26 грудня 2006 року, який [PERSON] 26 грудня 2006 року уклав із ЗАТ КБ "Приватбанк", та згідно якого він передав, а банк прийняв грошові кошти у сумі 6500.00 доларів США, терміном на 12 місяців по 26 грудня 2007 року, включно (термін дії вкладу) (а.с.86). Даний договір за заявою вкладника [PERSON] достроково був розірваний 08 травня 2007 року, що стверджується відміткою у самому договорі, а також випискою по депозитному вкладу, наданою Банком (а.с.87). Наданим письмовим доказам у відповідності з вимогами процесуального закону суд зобовґязаний дати оцінку з точки зору їх належності та допустимості. Аналізуючи надані докази слід зазначити наступне. Як вбачається із досліджених судом договорів купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2006 року та житлового будинку від 10 травня 2007 року, які укладалися в письмовій формі та нотаріально посвідчені, формою оплати була національна валюта гривня. На депозитний рахунок банку [PERSON] передано вклад в іноземній валюті у сумі 6500 доларів США. Доказів отримання коштів у іноземній валюті від продажу квартири або обміну (конвертації) отриманих коштів на іноземну валюту, обміну отриманої за достроковим розірванням договору іноземної валюти у встановленому законом порядку на грошову одиницю України гривню [PERSON] суду не надав. Тому твердження [PERSON] в судовому засідання, як на підставу отримання коштів за продаж та купівлю нерухомого майна в іноземній валюті судом до уваги не береться, оскільки спростовується вказаними вище договорами. Поданими доказами [PERSON] доказує сам факт продажу та купівлі нерухомого майна, який був здійснений в грошовій одиниці України гривні, факт передачі грошових коштів в іноземній валюті на депозитний рахунок банку та дострокового розірвання договору вкладу, проте стороною відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти, отримані ним в рахунок дострокового повернення вкладу 08 травня 2007 року, були витрачені саме на інвестування спірного житлового будинку, оскільки договір вкладу та виписка по депозитному вкладу, що містяться в матеріалах справи (а.с.86-87) не є належними доказами на підтвердження інвестування квартири за власні кошти. Таким чином всі подані письмові докази не є належними засобами доказування фактів, на які посилається [PERSON] в силу ч. 1 ст. 58 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мали право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування чи забезпечення доказів. Судом роз'яснювались сторонам, представникам сторін положення ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірний житловий будинок. Житловий будинок був придбаний у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для висновку суду про можливе задоволення позовних вимог [PERSON], розділивши спірне майно в рівних частинах, шляхом визнання за сторонами по 1/2 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. По наявним у справі доказам в зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистим майном подружжя слід відмовити повністю за недоведеності позовних вимог. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому стягує із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом понесені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до розміру задоволеної суми позовних вимог. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня у розмірі 1218 гривень. Таким чином, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за одну годину надання такої допомоги по даній справі складає 487 гривень 20 копійок. Як вбачається з матеріалів справи 29 жовтня 2014 року між адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 669 від 30.11.2009 і [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до прибуткового касового ордера № 78 [PERSON] сплатила 2000 грн. за надання правових послуг згідно договору від 29 жовтня 2014 року. Згідно акту № 78 прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 29 жовтня 2014 року адвокатом [PERSON] позивачем сплачено гонорар в сумі 2000 грн, за 5 годин робочого часу, а саме за складання позовної заяви витрачено 1 год. 30 хв., вартість якої вказано 500 грн, юридичні консультації надані позивачу у зв'язку з підготовко до судового засідання - 1 год., вартість - 400 грн., а також участь у судовому засіданні - вартість 1100 грн. Таким чином, за 5 годин робочого часу, граничний розмір витрат на правовому допомогу складає: 1218*40%=487,20грн.х1год.30хв.=730,80грн (за складання позовної заяви), 1218*40%= 487,20грн*1 год. = 418,20грн. (консультації по підготовці до судового розгляду), 1218*40%= 487,20грн*2 год.30 хв.= 1218 грн (тривалість судового розгляду згідно журналу судового засідання). Враховуючи вище викладене, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягають судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 516 грн 98 коп, а також підлягають задоволенню вимоги позивача за первісним позовом про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, яку надавав позивачу адвокат [PERSON] згідно договору від 29 жовтня 2014 року у розмірі 2000 грн, які не перевищують встановленого законодавством граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Outcome: approved