Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Вимоги мотивує тим, що вона є колишньою дружиною відповідача, у спірній квартирі вона зареєстрована та проживала з 01.04.2008 року, де також був зареєстрований та мешкав з дня народження їхній син [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу 26.10.2010 року відповідач перестав утримувати дитину та почав створювати у квартирі умови, які ускладнювали спільне проживання: палив у приміщенні, завів собаку, хоча йому було відомо про наявність у дитини алергії, без її згоди поселив у квартиру жінку, яка в подальшому перевезла туди свої речі та свою дитину. 11.12.2011 року [PERSON] змінив замки у квартирі, чим фактично вигнав її вагітну на останньому строці на вулицю з трирічною дитиною на руках без речей і документів. Рішення суду про її з дитиною вселення за адресою реєстрації відповідач не виконує, не допускає її з дітьми до зазначеної квартири, чим порушує їхні права на житло. Вимоги державного виконавця відповідач не виконує, через що на нього накладалися штрафи, [PERSON] викликався на засідання служби у справах дітей, існує також кримінальне провадження з приводу невиконання судового рішення. Позивач зазначає, що за таких умов спільне проживання з відповідачем у одній квартирі є неможливим, а тому просить його виселити з квартири [ADDRESS] за неможливості спільного з ним проживання з посиланням на ст. 116 ЖК України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов та викладені у ньому обставини підтримала, додатково пояснила, що [PERSON] поштову кореспонденцію отримує вибірково, зловживає своїми правами, чим штучно звужує права позивача на ефективний захист. Відповідач продовжує чинити перешкоди колишній дружині з двома малолітніми дітьми у користуванні квартирою з кінця 2011 року до сьогодення, тобто вже більше трьох років ключі від квартири не надає, вселенню перешкоджає, на його поведінку не впливає ані рішення суду, ані позбавлення батьківських прав, попередження державних виконавців та слідчих. Таким чином міри попередження та впливу виявилися безрезультатними. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд з урахуванням думки представника позивача уважає за можливе постановити заочне рішення згідно ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні просив винести рішення з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Позивач є колишня дружина відповідача. [PERSON] проживала за місцем мешкання відповідача та була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 01.04.2008 року, що підтверджується копією паспорту (а.с. 5). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 вересня 2010 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 18 січня 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 55 (а.с.7-8) [PERSON] попередньо зверталася із позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровського району м. Києва про примусове виселення, зобов"язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення і відшкодування моральних збитків. [PERSON] подавався зустрічний позов до [PERSON], ВГІРФО Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві, третя особа Орган опіки та піклування про визнання втратившою право користування жилим приміщенням та скасування реєстрації. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2012 року вищевказаний позов [PERSON] задоволено частково та відмовлено у задоволенні зустрічного позову. Даним рішенням суду виселено із квартири [ADDRESS] [PERSON].; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та неповнолітньому сину [PERSON] у проживанні у квартирі [ADDRESS] та вселено [PERSON] і неповнолітнього сина [PERSON] у зазначену квартиру (а.с. 11-15). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2012 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2012 року залишено без змін (а.с. 16-19). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012 року були встановлені ті обставини, що вселення та проживання [PERSON] з її дитиною у спірну квартиру відбулося без отримання згоди від [PERSON]; [PERSON] у січні 2011 року були замінені замки на вхідних дверях квартири, після чого відразу він заселив туди [PERSON] з дитиною, ключів від нового замка відповідач позивачу не давав; [PERSON] у спірній квартирі не проживає з поважних причин через наявні перешкоди у проживанні. Відповідно довідки слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.02.2015 року наданої по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42012110040000040 від 29.11.2012 року, досудовим розслідуванням встановлено, що 29.11.2011 року [PERSON] самоправно змінив замки на вхідних дверях в квартирі [ADDRESS] і не пускав [PERSON] з неповнолітнім сином до даної квартири, чим створив перешкоди у користуванні квартирою. 05.09.2014 року до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло подання ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві про те, що [PERSON] не виконує рішення суду від 20.03.2012 року (а.с. 60). Квартира [ADDRESS] двокімнатна, не приватизована, відповідно до довідки № 430 від 25.02.2015 року виданої ЖРЕО № 401, в ній зареєстровані сторони по справі [PERSON] і [PERSON] та малолітні діти [PERSON], 2008 р.н. та [PERSON] 2012 р.н. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що вона хрещена доньки позивача, після весілля [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS]. Вона 11.12.2011 р. домовлялася з матір"ю позивача зустрітися у храмі, в той же день відповідач змінив замки у спірній у квартирі, тому [PERSON] потрапити додому не могла, тоді викликали наряд міліції, з того часу доступу до житла позивач не має. Відповідач був у квартирі, звідки вийшов зі своїм адвокатом. [PERSON] просили віддати речі, однак відповідач до квартири не впустив та речей не віддав. Також вона була свідком того, що влітку 2014 року державний виконавець приходив для вселення [PERSON] у вказане житло, однак двері [PERSON] не відкрив. Вона постійно ходить мимо спірної квартири, бачить, що там горить світло, відкриті вікна, на балконі сохне білизна, однак позивачу доступу до житла не має, двері їй відповідач не відкриває. Суд приймає до уваги зазначені покази свідка, оскільки вони також підтверджуються наступними письмовими доказами. У зв"язку з невиконанням рішення суду про зобов"язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] з неповнолітнім сином у проживанні у спірній квартирі державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві направлялося подання до Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 03.09.2014 року про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбачено ст. 382 КК України (а.с. 21-23). Зі змісту подання державного виконавця, виконавчий лист на виконання рішення суду на примусовому виконанні перебуває з 04.11.2013 року, до спірної квартири державний виконавець з"являвся 17.12.2013 року, 20.03.2014 р., 04.04.2014 р. та 28.08.2014 року, проте двері ніхто не відчинив, про що було складені відповідні акти; також державним виконавцем 31.03.2014 року та 08.04.2014 року за невиконання рішення суду і вимог державного виконавця винесені постанови про накладення штрафу на відповідача (а.с. 22, 25, 27, 28). Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Вимоги позивача ґрунтуються на положеннях ст. 116 ЖК України, відповідно до якої якщо наймач або інші особи, які проживають разом з ним систематично порушують правила співжиття, що унеможливлює проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними виселення таких осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем чиняться позивачу із малолітніми дітьми перешкоди у користуванні квартирою за місцем їх реєстрації за адресою [ADDRESS], у зв"язку з чим останні позбавлені можливості там проживати, чим порушується їхнє право на житло. Однак при цьому суд вважає, що оскільки у даному випадку до відповідача не застосовувалися заходи громадського впливу щодо попередження його про виселення, як визначено вищенаведеною ст. 116 ЖК України, у задоволенні позову слід відмовити та попередити [PERSON] про недопущення порушення правил співжиття відносно зареєстрованих у спірній квартирі позивача та малолітніх дітей.

Outcome: dismissed