Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] під час інтерв'ю журналістові Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» («Немецкая волна») [PERSON], було поширено про нього недостовірну інформацію наступного змісту: «…Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили… … Це робить (голова МВС [PERSON] - прим. ред.) [PERSON] … … вони об'єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз… … Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по [PERSON] у Швейцарії …» При цьому позивач зазначив, що вказане інтерв'ю разом із зазначеною вище інформацією розміщено на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» за url адресою: http:[INFO]. Позивач зазначив, що поширена щодо нього Відповідачами інформація ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. У зв'язку з цим просив суд визнати цю інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію та зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати цю інформацію шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування наступного змісту: «Нижченаведена інформація, поширена [PERSON] та опублікована на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» за url адресою: http:[INFO] є недостовірною: ... «Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій компанії, яку вони замислили... ... Це робить (голова МВС [PERSON] - прим.ред.) [PERSON]... ... вони об'єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз... ... Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по [PERSON] у Швейцарії...» Після відкриття провадження в справі, Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України) на підставі ст. 34 ЦПК України подало заяву про вступ в справу в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, і пред'явило позов до [PERSON], Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» та [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, мотивуючи його тим, що громадянином [PERSON] в рамках надання інтерв'ю журналістові вказаної Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» [PERSON] було, зокрема, поширено інформацію наступного змісту: «…Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили»; «…А технічну функцію виконує МВС»; «Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях». При цьому МВС України вважає, що вказана інформація є недостовірною і такою, що порушує право на недоторканість його ділової репутації. Виходячи з цього, просило суд визнати цю інформацію недостовірною та такою, що порушує право на недоторканість ділової репутації Міністерства внутрішніх справ України та зобов'язати [PERSON] та Телерадіокомпаніїю «Deutsche Welle» спростувати цю інформацію шляхом розміщення на веб-сайті http://www.dw.com спростування наступного змісту: «Нижченаведена інформація поширена [PERSON] та опублікована на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» за url адресою: http:[INFO], є недостовірною: … «Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили… ...А технічну функцію виконує МВС …» «... Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях»...» В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та представник МВС України позовні вимоги [PERSON] та МВС України підтримали з підстав, зазначених вище, просили позови задоволити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. 25.05.2017 через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглянути дану справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. У вказаній заяві представник просив суд в задоволенні позовів [PERSON] та МВС України відмовити повністю. В якості обґрунтування зазначив, що спірні твердження [PERSON], які позивачі вважають недостовірною інформацією, є вирваними з контексту і є оціночними судженнями. Також, [PERSON] та [PERSON] є публічними особами, а отже межа допустимої критики щодо [PERSON] є значно ширшою, ніж щодо звичайної пересічної особи. Крім того, оскільки поширення інформації відбулося за межами України, то при розгляді вказаних позовів не може застосовуватися норми матеріального права України. Представники відповідачів Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» та [PERSON] позови [PERSON] та МВС України не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення обґрунтовували тим, що оскільки Телерадіокомпанія «Deutsche Welle» є юридичною особою, зареєстрованою у Федеративній Республіці Німеччина, то справа не підсудна судам України, до спірних правовідносин не може бути застосовано матеріальне право України. Крім того, на їх думку, спірні твердження є оціночними судженнями, а тому не можуть бути спростовані. При цьому межа допустимої критики до позивача [PERSON] є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи, оскільки позивач є публічною особою. Також вказали, що Телерадіокомпанія «Deutsche Welle» та журналіст [PERSON] взагалі не підлягають юридичній відповідальності за спірні висловлювання відповідача [PERSON], оскільки вони лише зафіксували та відтворили його висловлювання, сказані ним під час інтерв'ю. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази по справі, суд, приходить до висновку, що позови [PERSON] та МВС України підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 302 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес (рішення у справі "Сюрек проти Туреччини" (N 1) [ВП], заява N 26682/95, п. 61, ECHR 1999-IV). Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають "достовірну та точну" інформацію, як того вимагає журналістська етика. За пунктом 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів пов'язана з "обов'язками та відповідальністю", які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці "обов'язки та відповідальність" мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення "прав інших осіб" (рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Джулай проти Франції" [ВП], заяви NN 21279/02 і 36448/02, п. 67, ECHR 2007-..., і "Педерсен і Баадсгаард проти Данії" [ВП], заява N 49017/99, п. 78, ECHR 2004-XI). Крім того, згідно рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series A no. 216, повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства". У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі "Педерсен і Баадсгаард проти Данії", зазначене вище, п. 77; рішення у справі "Торгейр Торгейрсон проти Ісландії", від 25 червня 1992 року, п. 65, Series A, no. 239; і рішення у справі "Джерсільд проти Данії", зазначене вище, п. 35). «Преса відіграє провідну роль у демократичному суспільстві: якщо вона не повинна заходити за деякі межі, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, а також для запобігання розголошенню конфіденційної інформації, вона повинна передавати, з повагою до своїх прав і відповідальності, інформацію та ідеї з усіх питань, які становлять загальний інтерес (рішення у справі «Де Гаєс і Ґійзельс проти Бельгії» (De Haes et Gijsels c. Belgique) від 24 лютого 1997 року, Збірник, 1997-І, с. 233-234, п. 37). «Свобода журналістів передбачає також деяку частку перебільшення і навіть провокацію (рішення у справі«Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager et Oberschliсk c. Autriche) від 26 квітня 1995 року, серія А, № 313, с. 19, п. 38). Негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Тобто, в рішеннях Європейського суду з прав людини хоча і зазначається, що оціночні судження є висловлюваннями, які не містять фактичних даних та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, однак поширена [PERSON] та опублікована на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» інформація стосувалася посадової особи - голови МВС України [PERSON], не як пересічної особи -громадянина України. Разом з тим, положеннями вищезазначених нормативно-правових актів кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Так, зокрема, згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно з ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Юридична особа вправі пред'явити позов про захист своєї ділової репутації в разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Виходячи з положень статей 16 та 277 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Згідно з абзацом першим п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) Відповідно до абзацу першого п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» за url адресою: http:[INFO] опубліковано інтерв'ю [PERSON] журналісту Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» [PERSON] під заголовком «[INFO]». У кінці вказаного інтерв'ю журналіст [PERSON] позначений як автор. За своєю структурною побудовою вказане інтерв'ю складається з запитань відповідача [PERSON] та відповідей на них відповідача [PERSON] У вказаному інтерв'ю, зокрема, поширено інформацію наступного змісту: ««DW: [PERSON], минулими вихідними Ви виступили із заявами про заплановані проти Вас провокації, збір фотоматеріалів для подальшої дискредитації, прослуховування мобільного телефону. Вам надходили також якісь погрози? [PERSON]: - Я відчуваю не погрози, я відчуваю, що перебуваю під незаконним стеженням з боку правоохоронних органів, зокрема, прослуховування мобільних телефонів. Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили. Хто за цим може стояти? Це робить (голова МВС [PERSON] - прим. ред.) [PERSON] та (депутат [PERSON] - прим. ред.) [PERSON], обидва вони стали фігурантами публікації останніми місяцями й вони об'єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз. А технічну функцію виконує МВС. І які в них можуть бути спільні інтереси? По-перше, вони члени однієї фракції, однієї партії "Народний фронт". Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по [PERSON] у Швейцарії. Щодо його зловживання в урановій та титановій галузях. І щодо переказу їхнім однопартійцем, народним депутатом [PERSON] 40 мільйонів доларів на Панаму. Чи є плани все ж звернутися до правоохоронних органів, зареєструвати заяву? Такі плани є. І збирається звернутися до правоохоронних органів також (депутат [PERSON] - прим.ред.) [PERSON]. - Ви заявляєте, що Вас прослуховують... Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях. За КПК, вони не мають права прослуховувати народного депутата до того моменту, поки парламент не складе недоторканість, не зніме з цього депутата, не позбавить його - це пряме порушення КПК і кримінальний злочин. Ви написали, що поінформували про свої підозри послів США, ЄС та окремих європейських країн. Якою була їхня реакція? Вони були вражені. І один з дипломатів навіть сказав, що у нього самого є підозри, що він перебуває, скажімо так, під особливою увагою, певних спеціальних служб». Факт поширення вказаного інтерв'ю на веб-сайті Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» зазначеного змісту не заперечується жодною особою, які беруть участь у справі, та підтверджується матеріалами справи, зокрема, роздруківкою інтерв'ю з офіційного сайту Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» та Висновком експертного дослідження від 22.12.2015 № 18-05дК. Аналіз вказаного інтерв'ю свідчить, що відповідач [PERSON] поширив інформацію безпосередньо стосовно позивача [PERSON] наступного змісту: …«Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили… … Це робить (голова МВС [PERSON] - прим. ред.) [PERSON] … … вони об'єднали зусилля і зокрема працюють щодо мене зараз… … Вони роблять спроби нівелювати мої викриття щодо кримінальної справи по [PERSON] у Швейцарії …» Крім того, з вказаного інтерв'ю вбачається, що відповідач [PERSON] поширив наступну інформацію відносно позивача МВС України: «…Збір інформації, відносно мене, з метою з'ясування джерел моєї інформації, а також подальшої дискредитації, якщо їх будуть цікавити подальші дії в тій кампанії, яку вони замислили»; «…А технічну функцію виконує МВС»; «Тут злочин скоєно службовими й посадовими особами МВС, які вставили мій номер в запит на прослуховування, знаючи що це я, а представляючи мене в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях» (далі - спірна інформація). Висновок суду про те, що вищенаведена інформація стосується саме позивачів, ґрунтується на комплексному аналізі спірного інтерв'ю. Зокрема, суд виходить з того, що в тексті інтерв'ю [PERSON] неодноразово безпосередньо зазначено прізвище позивача [PERSON] ([PERSON]) та скорочене найменування позивача Міністерства внутрішніх справ України (МВС), вказується на посадовий статус позивача [PERSON] (Голова МВС), його приналежність до політичної партії «Народний фронт», зазначається про вчинення щодо відповідача [PERSON] діяльності з негласного стеження та збору інформації, прослуховування телефонних розмов, тобто спеціальної правоохоронної діяльності, яка до 6 листопада 2015 року відносилися до кола спеціальних повноважень МВС України та його органів, тощо. Крім того, той факт, що спірна інформація стосується саме позивачів, не заперечувався жодним учасником судового розгляду справи. За результатами аналізу спірної інформації, поширеної про позивачів, та матеріалів справи суд дійшов висновку, що вказана інформація є недостовірною. Так, згідно з абзацом п'ятим п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, згідно з інформацією, зазначеною в наявних в матеріалах справи листах МВС України від 01.02.2016 № 1446/05/18-2016 та Національної поліції України від 27.01.2016 № 832/01/18-2016, надісланих у відповідь на адвокатський запит адвоката Тарасова А.Г., ані підрозділами МВС України, ані підрозділами Національної поліції України стосовно народного депутата [PERSON] (відповідач) не здійснювалася оперативно-розшукова діяльність та не проводилися заходи зі зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж. Крім того, з наявного в матеріалах справи листа Департаменту організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Національної поліції України від 02.12.2016 № 38аз/25/9-2016 вбачається, що в грудні 2015 року в Національній поліції України проводилася службова перевірка за інформацією, поширеною народним депутатом України [PERSON] в ЗМІ та мережі Інтернет щодо начебто його незаконного прослуховування МВС та вчинення інших незаконних дій щодо збирання інформації стосовно нього. За результатами перевірки відомості, оприлюднені [PERSON], щодо його незаконного прослуховування та незаконного вчинення стосовно нього інших дій з негласного збирання інформації не підтвердилися. Також, при розгляді питання про достовірність спірної інформації, судом взято до уваги, що дії з незаконного збору інформації стосовно [PERSON] з метою з'ясування його джерел інформації та його подальшої дискредитації та незаконне прослуховування його телефонних розмов, які на думку відповідача щодо нього вчиняли позивачі [PERSON] та МВС України, на сьогодні визнаються протиправними і кримінально-караними діяннями та охоплюються складами злочинів, передбачених частиною 2 статті 163 (Порушення таємниці листування, телефонних розмов, телеграфної чи іншої кореспонденції, що передаються засобами зв'язку або через комп'ютер) та статтею 182 (Порушення недоторканості приватного життя) Кримінального кодексу України. Сам відповідач [PERSON] в своєму інтерв'ю, зокрема, також вказав, що відносно нього вчинено злочин. У зв'язку з цим в разі підтвердження достовірності спірної інформації, поширеної [PERSON] стосовно позивачів, уповноваженими правоохоронними органами мали б бути порушені відповідні кримінальні провадження та вживалися б відповідні заходи, спрямовані на притягнення винуватих осіб до кримінальної відповідальності. Разом з тим, відповідно до наявних в матеріалах справи листів Генеральної прокуратури України від 02.12.2016 № 04/2-3344вих-16, Міністерства внутрішніх справ України від 02.12.2016 №16630/05/12-2016 та Національної поліції України від 02.12.2016 № 13269/05/24-2016, наданими у відповідь на адвокатський запит адвоката Тарасова А.Г., будь-які відомості щодо вчинення відносно народного депутата [PERSON] у 2015-2016 роках кримінальних правопорушень за фактами незаконного збирання інформації [PERSON], МВС України або іншими особами до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились; в Міністерстві внутрішніх справ та Національній поліції України протягом 2015 та 2016 років ані працівниками прокуратури, ані працівниками інших правоохоронних органів не проводилися жодні слідчі дії у зв'язку з розслідуванням фактів незаконного збору працівниками МВС або Національної поліції України інформації щодо народного депутата [PERSON], зокрема, незаконного прослуховування його телефонних розмов; до Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції не надходили обвинувальні вироки, що набрали законної сили, якими діючі або колишні працівники цих органів визнавалися б винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 163, 182, 364, 365 або іншими статтями Кримінального кодексу України, що полягали б у вчиненні дій з незаконного збирання інформації відносно народного депутата [PERSON], зокрема, незаконного прослуховування його телефонних розмов. Суду не надано жодних доказів факту звернення громадянина [PERSON] до уповноважених правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього злочинів, що полягають у незаконному стеженні, зборі інформації та прослуховуванні телефонних розмов. При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] незважаючи на неодноразові запрошення не прибув до Національної поліції для встановлення обставин зазначених ним подій в межах службової перевірки, яка здійснювалася цим органом наприкінці 2015 року за фактом поширених ним відомостей. На користь висновку про недостовірність спірної інформації свідчить аналіз й інших матеріалів справи, зокрема, листа Департаменту інформаційних технологій МВС України від 02.12.2016 № 16/4-121аз, звернення народного депутата України [PERSON] до Національної поліції України від 16.11.2015 № 082/105 та відповіді Національної поліції України на це депутатське звернення від 11.12.2015 № 905/01/14-2015. Також, у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію» та втратою чинності Закону України «Про міліцію» з 7 листопада 2015 року припинила своє існування міліція, а МВС України, його органи та підрозділи втратили повноваження щодо здійснення слідчих дій, в тому числі негласних слідчих розшукових дій, та оперативно-розшукової діяльності. Відповідні підрозділи, які до цього здійснювали таку діяльність в складі МВС України, були ліквідовані. Тому, починаючи з 7 листопада 2015 року МВС України ніяким чином не могло здійснювати дії з прослуховування телефонних розмов відповідача [PERSON] Зі свого боку жоден з відповідачів чи їх представників не навели будь-якої обставини та не надали належних та допустимих доказів на підтвердження достовірності спірної інформації, поширеної [PERSON] під час інтерв'ю Телерадіокомпанії «Deutsche Welle». Таким чином, суд вважає, що спірна інформація поширена [PERSON] стосовно позивачів містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі, а тому її слід вважати недостовірною. Суд вважає, що поширенням відповідачем [PERSON] недостовірної інформації стосовно позивачів, порушено право на повагу до честі і гідності та недоторканість ділової репутації позивача [PERSON] та право на недоторканість ділової репутації позивача МВС України. Так, відповідно до абзацу другого п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. На момент поширення спірної інформації позивач [PERSON] обіймав і продовжує обіймати на момент розгляду даної справи посаду Міністра внутрішніх справ України, в минулому був народним депутатом України, є відомим публічним діячем. Відповідно до покладених обов'язків очолює МВС України, здійснює спрямування та координацію діяльності Національної гвардії України, Національної поліції України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної міграційної служби України, Державної служби з питань надзвичайних ситуацій. Згідно з п. 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 878, МВС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах: забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг; захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні; цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності; міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Відповідно до положень чинного законодавства реалізація покладених на МВС України завдань здійснюється Міністром внутрішніх справ України та безпосередньо штатними працівниками Міністерства, переважана більшість яких є за своїм правовим статутсом державними службовцями і підпадають під поняття посадових та службових осіб. Недостовірна інформація відповідача [PERSON] була розтиражована багатьма іншими засобами масової інформації, в тому числі Інтернет виданнями і отримала широкий суспільний резонанс, що підтверджується матеріалами справи. У самому ж самому інтерв'ю розміщено інформацію відповідача [PERSON], про те, що на момент дачі інтерв'ю він вже поширив спірну інформацію послам США, ЄС та окремих європейських країн. При цьому сам відповідач зазначає, що фактично вищевказані керівники іноземних представництв були неприємно вражені від отриманої інформації. Отже, твердження [PERSON] про те, що [PERSON] та МВС України вчиняють дії з незаконного негласного збирання інформації щодо нього, зокрема, незаконно прослуховують його телефонні розмови, негативно вплинуло на рівень суспільної оцінки громадськості до професійної діяльності [PERSON] як Міністра внутрішніх справ України та МВС України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Твердження відповідачів про те, що спірна інформація є оціночним судженням, суд вважає недостатньо обґрунтованим. Так, відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України „Про інформацію" дійсно ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з ч. 2 ст. 30 зазначеного Закону оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Разом з тим слід констатувати, що спірна інформація, поширена відповідачем [PERSON], містить конкретні фактичні дані, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності і спростовані в разі встановлення факту їх недостовірності, зокрема, дані про здійснення позивачами незаконного збирання інформації відносно відповідача [PERSON]; вчинення посадовими та службовими особами МВС України щодо [PERSON] злочину, що полягає в тому, що вони вставили його номер в запит на прослуховування, знаючи що це він, а представляючи його в цьому запиті іншою особою, людиною, яка підозрюється в кримінальних правопорушеннях, тощо. Вказані твердження не є за своїм змістом критикою чи оцінкою дій позивачів, а подаються як констатація фактів. У вказаних фразах відсутні будь-які мовні засоби, яки б давали підстави вважати їх оціночними судженнями. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після оприлюднення інтерв'ю відповідача [PERSON] інші засоби масової інформації, журналісти та окремі представники суспільства сприйняли поширену ним спірну інформацію саме як фактичні твердження, а не оціночні судження. При цьому сам [PERSON] не вжив жодних заходів, щоб уточнити в ЗМІ, що поширена ним інформація стосовно позивачів є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, якщо він дійсно вважає такими свої висловлювання. Більше того, під час судового розгляду справи відповідачі та їх представники не надали обґрунтувань, чому саме вони вважають спірні висловлювання оціночними судженнями. Також необґрунтованим є посилання відповідачів у своїх запереченнях проти позовів на те, що вказані фрази є вирваними з контексту, оскільки спірні твердження є окремими відповідями [PERSON] на запитання журналіста, і не змінюють та не втрачають своє змістовне наповнення, якщо їх розглядати окремо від інших частин тексту інтерв'ю. Крім того, суд вважає недоречним посилання в даній справі відповідачів на те, що межа допустимої критики до позивача [PERSON] є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи, тому що позивач є публічною особою, оскільки судом встановлено, що спірна інформація є фактичними твердженнями і не є за своїм змістом критикою позивачів. Також, суд критично відноситься до тверджень відповідачів про те, що в даному випадку до спірних правовідносин не може застосуватися національне право України, а сама справа не підсудна судам України з огляду на положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Так, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. У даному конкретному випадку позовні вимоги стосуються захисту особистих немайнових прав [PERSON] та МВС України, а саме: захисту прав на повагу та недоторканість честі, гідності та ділової репутації фізичної особи (щодо МВС України - лише права на недоторканість ділової репутації). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. Згідно з пунктом 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. У даній ситуації подією (дією), що стала підставою для звернення до суду із позовними вимогами, як МВС України, так і [PERSON] стало поширення тверджень відповідача [PERSON], що містять недостовірну інформацію, висловлених ним в інтерв'ю журналісту Телерадіокомпанії «Deutsche Welle» [PERSON]. Це інтерв'ю було поширено, тобто доведено до відома значної кількості осіб, Телерадіокомпанією «Deutsche Welle» через свій офіційний сайт в мережі Інтернет на території України. Більше того, з аналізу матеріалів справи вбачається, для кожної держави, де Телерадіокомпанія «Deutsche Welle» розповсюджує свій інформаційний продукт, існує окремий підсайт (автономний підрозділ), який готується окремою редакцією телерадіокомпанії: «Дойче Велле Україна», «Дойче Велле Польща», «Дойче Велле Великобританія» і так далі. Інформаційні продукти розміщені на кожному підсайті є різними за формою, наповненням і змістом і розраховані на користувачів відповідної держави. Поширення інформації на кожному підсайті при цьому здійснюється мовою відповідної держави. Під час судового розгляду справи було встановлено, що спірне інтерв'ю відповідача [PERSON] було оприлюднене лише українською мовою і тільки на підсайті «Дойче Велле Україна», що свідчить про те, що воно було розраховано саме на українських користувачів Інтернетом. На інших підсайтах або іншою мовою спірне інтерв'ю Телерадіокомпанії: «Дойче Велле» не поширювала, що також підтверджується аналізом сайту телерадіокомпанії та поясненнями представника Телерадіокомпанії: «Дойче Велле». Про поширення спірної інформації позивачі та українські користувачі Інтернет на дізналися території України. Таким чином, дія або подія, що стала підставою для подання позову, а саме: поширення спірної інформації, мала місце на території України. Тому, на підставі статей 4, 22, 75, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» до спірних правовідносин в даному випадку застосовується право України, а сама справа підсудна судам України. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] та МВС України є законними, достатньо обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі статей 16, 91, 94, 277, 297, 299, 302 Цивільного кодексу України, Закону України „Про інформацію",

Outcome: approved