Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

30 березня2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 11.04.2013 року [PERSON] (далі - відповідач) отримала кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак, відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. На підставі зазначеного, просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 16.03.2017 року складає 38073,81 грн. за кредитним договором № б/н від 11.04.2013 року. Позивач в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлена вчасно та належним чином, від відповідача надійшли письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що позовна заява є необґрунтованою, безпідставною та не підлягає задоволення з огляду на те, що банком починаючи з 01.09.2014 року безпідставно збільшено розмір відсоткової ставки до 34,80%, а з 01.04.2015 року до 43,20%, про що не було повідомлено відповідач, чим порушено п. 1.1.3.2.3 умов договору. Також банком подано розрахунок, відповідно до якого нібито 12.06.2014 року відповідач сплатив 96,68 грн., проте, жодного платежу цією датою здійснено не було, тобто вбачається лише надуманий доказ сплати для переривання строку позовної давності. Тому, враховуючи те, що остання сплата коштів була 31.05.2013 року, а з позовною заявою банк звернувся 02.02.2017 року, то до правовідносин слід застосувати наслідки спливу строку позовної давності. З огляду на викладене просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) суд встановив наступне. Згідно з ч.1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 16.03.2017 року утворилась заборгованості у загальному розмірі 38073,81грн. (тридцять вісім тисяч сімдесят три гривні 81 коп.), яка складається з наступного: 2457,77грн. - заборгованість за кредитом; 29 893,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3433,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1789,23 грн. - штраф (процентна складова). Матеріалами справи достовірно підтверджено порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем належним чином умов кредитного договору від 11 квітня 2013 року, внаслідок чого утворилась заборгованість. Разом з тим, суд не в повній мірі погоджується з таким розрахунком заборгованості, що підлягає стягненню та вважає, що з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню штраф у сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та штраф у сумі 1789,23грн. (процентна складова) враховуючи наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що за порушення клієнтом строків виплати грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми боргу по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісії. Тобто вказаним пунктом передбачено сплату двох видів штрафів «фіксована частина» та «процентна складова», як виду цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення клієнтом строків виплати грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Крім того, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Так, із матеріалів справи випливає, що за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором, банком одночасно нараховано пеню у розмірі 3433,02 грн. та накладено штрафу сумі 500,00 грн. (фіксована частина),та штраф у сумі 1789,23 грн. (процентна складова). Враховуючи вищевикладене суд вважає, що одночасне застосування двох видів штрафів за одне й те саме порушення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. При цьому суд вважає безпідставними твердження відповідача щодо неправомірного збільшення Банком процентної ставки за користування кредитними коштами з 34,80%, а з 01.04.2015 року до 43,20%, з наступних підстав. Згідно до положень ст.1056-1 ЦК України процентна ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається умовами кредитного договору. Розмір та тип процентної ставки, порядок сплати визначаються умовами договору, залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до п.п.1.1.3.2.3 Правил, Банк має право змінити розмір процентної ставки, з обов'язковим завчасним (не менше чим за сім днів) повідомленням позичальника, шляхом надання виписки по картковому рахунку, на умовах зазначених у п.п.1.1.3.1.9 Правил. Проценту ставку за спірним договором було підвищено Банком з 01.09.2014 року до 2,9%, про що відповідача було повідомлено 15.08.2014 року; та з 01.04.2015 року до 3,6 %, про що відповідача було повідомлено 15.03.2015 року. Факт повідомлення [PERSON] про зміну відсоткової ставки по кредитному договору, підтверджено наданими представником позивача виписками, щодо направлення СМС повідомлень, на номер телефону, який, як свій особистий, зазначив відповідач у Анкеті-заяві. Письмової заяви, щодо розірвання договору, згідно до п.п.1.1.2.4 Правил, внаслідок незгоди з підвищенням відсоткової ставки, [PERSON] до банку не подавала. Таким чином, банком було дотримано погоджену з [PERSON] при укладені кредитного договору, процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору (в частині сплати відсоткової ставки) відповідно до вимог ст.1056-1 ч.2 ЦК України. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює критично заперечення відповідача, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на їх підтвердження суду не надала. В письмових запереченнях відповідач просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та просив відмовити з цих підстав у позові. За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам ст. 6 і ч. 1 ст. 259 ЦК України, то розрахунок заборгованості слід проводити за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. За положеннями п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності відносно вимог банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагородження, неустойки (пені та штрафів) витрат банку становить 50 років. Перевіривши, чи відповідають надані позивачем та правила надання банківських послуг тій редакції, яка діяла на час підписання відповідачем кредитного договору від 18.12.2012 року, судом встановлено, що Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року затверджено саме таку редакцію, яка продовжувала діяти станом на 11.04.2013 року. Будь-які інші редакції Умов та правил надання банківських послуг в матеріалах справи відсутні, та відповідачем не доведено, що його ознайомлено з іншою їх редакцією. У зв'язку із зазначеним заява [PERSON] про застосування позовної давності, встановленої нормами цивільного кодексу, до вимог банку про стягнення з неї заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки сторонами визначена збільшена позовна давність, в межі якої вкладається період з 14.11.2013 року по 16.03.2017 року, за який банк просив стягнути заборгованість. Проаналізувавшивстановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконує зобов'язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку кредитним договором. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1504 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial