Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільно набутого за час шлюбу майна подружжя. Мотивуючи тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 29 вересня 1984 року по 21 травня 2013 року. Шлюб між ними було розірвано за рішенням Бердичівського міеькрайонного суду Житомирської області. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO], який являється інвалідом дитинства. За час шлюбу з відповідачем придбали наступне майно : 1. житловий будинок [ADDRESS]; 2. автомобіль марки ВАЗ -210990, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 40000 гривень 3. б/у автомобіль ГАЗ-САЗ -3507, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 12000 гривень; 4. автомобільний причіп БЗП-5, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 5000 гривень; 5. б/у автомобіль марки ЗІЛ -554 М, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 40000 гривень. Добровільно поділити спільне майно відповідач відмовляється, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. У відкритому судовому засіданні позивачка і її представник позовні вимоги уточнили і просять поділити будинок на підставі варіанту № 6 судово будівельно-технічної експертизи, в решті позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснивши, що свою частину будинку відповідач хоче подарувати сину сторін. Позовні вимоги в частині поділу автомобілів ГАЗ-САЗ -3507 державний номерний знак [NUMBER], вартістю 12000 гривень; ЗІЛ -554 М державний номерний знак [NUMBER], вартістю 40 000 гривень, не визнала, оскільки дані автомобілі продані іншим особам. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Нормами, закріпленими в ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони з 29 вересня 1984 року по 21 травня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 21.05.2013 року був розірваний, що підтверджується рішення Бердичівського міськрайонного суду(а.с. 6). Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO], який являється інвалідом дитинств, що підтверджується копією посвідчення. Стаття 60 Сімейного Кодексу України(далі СК України) передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи вище вказані норми матеріального права, а саме те, що майно яке набуте подружжям у власність після реєстрації шлюбу 29 вересня 1984 року є спільним сумісним майном подружжя, суд приходить до висновку, що до такого майна належить майно у вигляді: 1. житлового будинку [ADDRESS]; 2. автомобіль марки ВАЗ -210990, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 40 000 гривень 3. б/у автомобіль ГАЗ-САЗ -3507, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 12000 гривень; 4. автомобільний причіп БЗП-5, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 5000 гривень; всього майна на загальну суму 276996 грн., що підтверджується договором купівлі- продажу будинку, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме мйно про реєстрацію права власності, та довідкою про реєстрацію транспортних засобів(а.с.7-12). Враховуючи позиції сторін, докази надані сторонами в судовому засіданні з переліку майна, яке підлягає поділу, слід виключити: автомобіль ЗІЛ -554 М державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 40 000 гривень, оскільки позивачкою жодних доказів, що дане майно є майном подружжя надано не було. Суд вважає, що вищевказане майно на загальну суму 276996 грн. підлягає поділу між сторонами. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою ст. 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Згідно частини 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї, а ч. 3 вказаної статті передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена якщо з нею проживають діти, за умови що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а п. 25 вказаної постанови передбачає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. П.п. 22, 24 даної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При визначені вартості спірного майна суд виходить із дійсної вартості, яка зазначена в позовній заяві, а вартість автомобіля марки ВАЗ -210990 в судовому засіданні була визначена за погодженням сторін в розмірі 24000 гривень, оскільки клопотання про призначення експертизи сторони не заявляли, хоча судом їм було роз"яснено право на призначення експертизи. Що стосується поділу будинку, до суд вважає, що даний будинок слід поділити за варіантом № 6 судової будівельно-технічної експертизи, оскільки клопотання про такий поділ заявили позивачка і її представник, і не заперечила представник відповідача. Таким чином, при поділі спільно нажитого майна, суд враховує вартість та кількість майна, які погоджені сторонами, їх пропозиції щодо його розподілу, виходить із життєвих потреб сторін та зручності відділення речей від житла, та вважає, що в зв"язку з тим, що на утриманні позивачки перебуває син сторін, який є інвалідом дитинства 2 групи, і неможливістю розділити майно у співвідношенні 50% на 50%, то підлягає збільшенню частка майна позивачки. В силу ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], пропорційно від задоволених вимог, судовий збір в розмірі 620 гривень, оскільки його понесення підтверджено документально(а.с.1). Крім того підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у відповідності до ст. 86 ЦПК України витрати на проведення експертизи в розмірі 2250 гривень. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4000 гривень, то суд вважає, що дані витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивачки частково. Відповідно до Закону України „Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, у яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах -суб"єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що зазначається у відповідному судовому рішенні. Чинним законодавством передбачена мінімальна заробітна плата з 01.01.2014 року, яка складає 1218 гривень. Таким чином граничний розмірі компенсації витрат на правову допомогу за одну годину надання такої правової допомоги по даній справі складає 487.2 грн.. Приватний юрист [PERSON], з яким уклала договір [PERSON], приймав участь в судових засідання 26.11.2013 року, 22.04.2014 року, 06.03.2014 року, 27.03.2014 року, у тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати на правову допомогу в розмірі 3300 гривень, оскільки їх понесення підтверджено документально.

Outcome: approved