Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.05.2008 року по даний час, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. На даний час діти потребують додаткових витрат, що пов"язані із витратами на лікування, навчання, придбання речей. Оскільки відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надає у неналежному розмірі, самостійно вона не має можливості забезпечити дітей всім необхідним, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на лікування сина [PERSON] у розмірі 2139, 50 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на сплату рахунків за харчування у дошкільному навчальному закладі сина [PERSON] у розмірі 548, 80 грн. щомісячно до закінчення ним навчання - до 31.08.2017 року; 3) стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на розвиток творчої здібності сина [PERSON] у розмірі 200, 00 грн. щомісячно до досягнення повноліття; 4) стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на творчий розвиток молодшого сина [PERSON] у розмірі 3129, 00 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей, сплачуючи аліменти. При цьому також зауважила, що витрати, зазначені позивачкою, не є додатковими витратами у розумінні діючого законодавства, а витрати на лікування дітей нею не були доведені у судовому засіданні. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.05.2008 року по даний час. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей - сина [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 1/6 частині від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, а також 1/6 частину на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. На даний час діти проживають разом з матір"ю, перебувають на її утриманні. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, отримує допомогу від держави на утримання молодшого сина, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов′язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов′язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов"язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв"язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов"язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред"являвся. У такому випадку такий батько зобов"язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як вбачається з позовних вимог [PERSON], до додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей вона відносить витрати на харчування у дошкільному навчальному закладі, витрати на лікування сина, витрати на розвиток дитини, який відвідує курси підготовки до школи, а також кошти на святкування православного хрещення молодшого сина. З письмових матеріалів справи вбачається, що, дійсно, неповнолітній [PERSON] перебуває під наглядом лікарів, у зв"язку із хворобою, що підтверджується амбулаторною медичною карткою. Відповідно до даних медичної картки дитині [PERSON] були рекомендовані певні ліки, що придбавалися позивачкою. При цьому позивачка просить стягнути витрати за придбані ліки не у тому розмірі для вживання, який був рекомендований лікарем. Крім того, у медичних документах, що були надані суду, відсутні рекомендації лікаря щодо постійного прийняття препаратів, зазначених лікарем, у висновку йдеться про курс лікування, що триває біля 1-3 тижнів. З урахуванням викладеного суд вважає, що підстав для стягнення вказаних витрат немає. Що стосується витрат на харчування у дошкільному навчальному закладі та витрат на святкування православного хрещення, то слід зазначити, що вказані витрати не можуть вважатися додатковими витратами у розумінні ст.. 185 Сімейного кодексу України, а тому позовні вимоги у цій частині також задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення додаткових витрат на розвиток особистих здібностей сина [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачкою 18.09.2016 року було укладено Угоду з ТОВ "Пріоритет-Еліт" на послуги щодо підготовки [PERSON] до школи та поглибленого вивчення предметів із сплатою щомісячно 400, 00 грн. На підтвердження сплати відповідних послуг позивачкою надано квитанцію від листопада 2016 року про сплату послуг у розмірі 400, 00 грн. Враховуючи те, що інших квитанцій про сплату послуг позивачкою не надано, суд вважає, що ? частина сплаченої суми у розмірі 200, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, оскільки суд враховує, що відвідування вказаних занять впливає на розвиток додаткових здібностей дитини, що передбачено ст.. 185 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не у повному обсязі знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з відповідача на її користь підлягають стягненню додаткові витрати у розмірі 200, 00 грн. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial