Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім того у вказаному будинку проживав та є зареєстрованими сестра позивча [PERSON] , з двома неповнолітніми дітьми, мати позивача [PERSON] та колишній чоловік сестри [PERSON] .. З січня 2014 року після припинення шлюбних відносин з [PERSON] відповідач виїхав з будинку в якому зареєстрований. Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні платежі, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, що позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своєю власністю, в зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 07.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 03.06.2019 року. 03.06.2019 року у зв"язку з неявкою сторін підготовче судове засідання відкладено на 19.06.2019 року. 19.06.2019 року за заявою позивача підготовче судове засідання відкладено на 03.07.2019 року. 03.07.2019 року призначено справу до судового розгляду на 25.07.2019 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того зазначив, що відповідач є колишнім чоловіком його рідної сестри та після розлучення з сестрою з 2017 року за вказаною адресою не проживає. Реєстрація [PERSON] в даному будинку позбавляє його права на оформлення субсидії. Відповідач в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив, відзив до суду не подав. Поштові повідомлення, які були направлені відповідачу за адресою його місця реєстрації повернулись з відміткою про не вручення. Крім того відповідач був повідомлений шляхом оголошення на веб-сайті "Судова влада" 05 червня 2019 року, 20 червня 2019 року та 04 липня 2019 року. Свідок [PERSON] судупояснила, що проживає по сусідству з матір`ю та сестрою позивача, які мешкають в будинку по [ADDRESS] , власником якого є позивач, відповідач років 5 як не проживає в данному будинку, осанньому не створювалися перешкоди у проживанні у вказаному будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в с.Новомиколаївка, відповідач після розлучення з дружиною поїхав на заробітки, після повернення знов поїхав, вже 5 років не проживає в будинку. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сестрою позивача та проживає разом з матір`ю по [ADDRESS] , відповідач є її колишнім чоловіком, після розлучення не проживає з чоловіком з 2014 року, відповідач їздив на заробітки, після повернення забрав речі та більш не проживав у даному будинку. Суд ухвалив розгляд справи провести у відсутність відповідача по справі. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне їй право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі договору дарування жилого будинку від 13.11.1998 року серія ААН № 981868 [PERSON] , [INFO] прийняв у дар від [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в с [ADDRESS] , належного дарителю на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок виданого Новомиколаївською сільською радою 09.11.1998 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентрізації за № 716/2 (а.с.10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об"єкт нерухомого майна: житловий будинок. адреса: [ADDRESS] , підстава винекнення права власності: договір дарування, серія та номер: 3238, виданий 13.11.1998 року, форма власності: приватна, власник: [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, позивач як власник житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм належним майном на свій розсуд, і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав, а відповідач в свою чергу порушує право позивача. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19, яка є обов`язковою згідно ст. 360-7 ЦПК України для суддів, висловлено позицію, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] (сестра позивача), [ADDRESS] , складеного, депутатом Новомиколаївської сільської ради, [PERSON] було проведено обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що за вищезазначеною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , останній за даною адресою зареєстрований але не проживає (а.с.18). 25.01.2017 року Новоукраїнським районним судом Кіровогрдської одласті винесено заочне рішеня про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , та стягнено аліменти з [PERSON] на утримння дітей та дружини (а.с.19,20). Згідно довідки виданої виконкомом Новомиколаївської сільської ради за № 389 від 18.04.2019 року [PERSON] на території сільської ради зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає з 2014 року. (а.с.23). Зареєстрований [PERSON] , [INFO] з січня 2014 року за адресою: [ADDRESS] не проживає. З родиною не спілкується, не приїздить, не допомагає матеріально. Отже суд встановив, що позивач бажає визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у зв`язку з тим, що його мати позбавлена права вільно розпоряджатися його власністю, а також не може оформити субсидію. Таким чином позивач позбавлений права вільно, на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, що є порушенням його права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає власнику будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, судом встановлено, що відповідач, у житловому будинку [ADDRESS] , що належить позивачу на підставі договору дарування, більше п"яти років (з 2014 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад п"ять років суду не повідомив, із заявами до поліції, що йому чинять перешкоди в користуванні житлом не звертався, що підтвердилося поясненнями позивача та свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Судом не встановлено обставин, щоб позивач створював перешкоди у проживанні відповідача, як встановлено відповідач з 2014 року залишив житловий будинок і більше не повертався, а тому суд приходить до висновку про відсутність поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належним йому будинком. Судові витрати позивач просив залишити за ним, а тому відповідно до заяви, судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved