Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

У лютому 2010 року ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" звернулось до суду з позовом, у якому зазначало, що 13.07.05 року уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу підприємства, за умовами якого останній набув у власність ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД", як цілісний майновий комплекс, грошові кошти у сумі 808 042 грн. за відчуження підприємства були сплачені учасникам товариства. На підставі вказаного договору відповідач зареєстрував право власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] Вважало, що [PERSON] не мав підстав для такої реєстрації права власності на зазначену будівлю, оскільки загальними зборами учасників товариства не приймалось рішення про відчуження майна товариства, а лише вирішено питання щодо продажу підприємства. Просило визнати договір купівлі-продажу підприємства недійсним. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2010 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу підприємства, укладений 13.07.05 року між ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрований у реєстрі №2132 недійсним - таким, що вчинений з метою приховання договору про відступлення 100% частки у статутному фонді товариства. Стягнуто з ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" на користь держави судові витрати у сумі 1 691,50 грн. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у позові. У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, письмових заперечень на апеляційну скаргу не подав. Представник [PERSON], який представляє інтереси [PERSON], звернувся до суду з клопотанням, у якому просив відкласти розгляд справи на іншу дату з підстав перебування його у відрядженні, не підтвердивши дану обставину будь-якими доказами. Позивач ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦКП України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи через направлення повістки за адресою місцезнаходження особи, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 143). Проте, отримавши копію апеляційної скарги (а.с. 123), у подальшому отримувати повістки за зареєстрованою адресою місцезнаходження юридичної особи не вважав за необхідне, іншої адреси для листування не надав, з чого вбачаються ознаки недобросовісного користування стороною своїми процесуальними правами. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились у судове засідання. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Із справи вбачається та встановлено місцевим судом, що 13.07.05 року між ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу підприємства, за умовами якого відповідач придбав за 808 042,00 грн. підприємство, як єдиний майновий комплекс, призначений для здійснення підприємницької діяльності, що знаходиться по [ADDRESS] до складу якого входять нежитлові будівлі: виробничий корпус літ. А-3, площею 1532,2 кв. м, прохідна літ. Б, площею 4,0 кв. м, павільйон літ. В, площею 74,5 кв. м, павільйон літ. Г, площею 67,1 кв. м, навіс для паперу літ. Д, павільйон літ. Е, площею 177,0 кв. м, огорожі №1-2, альтанки №3, та вантажний автомобіль марки ГАЗ-52-28, державний номерний знак [NUMBER]. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу є удаваним, оскільки сторони фактично уклали договір відступлення 100% частки в статутному фонді товариства. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що [PERSON] не набув право власності на спірні нежитлові будівлі за вищевказаним договором, оскільки предметом договору є право на підприємство. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Із справи вбачається, що договір купівлі-продажу від 13.07.05 року є нотаріально посвідченим, тому правильність форми і змісту правочину перевірено нотаріусом, як уповноваженою державою особою щодо посвідчення фактів, що мають юридичне значення. Доводи позивача, що між сторонами встановлені інші правовідносини, спростовуються матеріалами справи. По наслідкам оспорюваного договору, [PERSON] оформив на себе, як на фізичну особу, право власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] та у подальшому розпорядився цим нерухомим майном, передавши його в іпотеку банку. Договір купівлі-продажу від 13.07.05 року був укладений між ТОВ «Виробничо-рекламний комбінат» ЛТД», у особі директора ХМЕЛИКА М.В., та [PERSON] Таким чином, в договорі купівлі-продажу чітко визначено покупця, продавця, предмет купівлі-продажу та сторонами не заперечується, що на момент звернення до суду правочин є реально виконаним. Безпідставним є твердження позивача, що у даному випадку не було продажу майна товариства, оскільки відбулось лише відступлення належних кожному з засновників часток у статутному фонді ТОВ «Виробничо-рекламний комбінат» ЛТД». Будь-які відомості про перехід та оформлення відповідачем корпоративних прав на ТОВ "Виробничо-рекламний комбінат "ЛТД" у справі відсутні. Тому, підстав вважати, що за оспорюваним правочином відбулося відступлення 100% частки в статутному фонді товариства, не вбачається, та висновок місцевого суду щодо цих обставин є невірним. З огляду на положення ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» право на відступлення частки у статутному капіталі має учасник (засновник) товариства. Наявні у справі розписки за підписами засновників від 12.07.05 року про отримання коштів (а.с. 33-58) не можуть свідчити про те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13.07.05 року сторони правочину бажали приховати договір про відступлення належних кожному з засновників часток у статутному фонді товариства, оскільки доказів на підтвердження того, що директор товариства на момент укладення правочину був наділений правом здійснювати відступлення часток засновників від їх імені, у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано. У свою чергу, протокол загальних зборів від 12.07.05 року лише засвідчує намір засновників ТОВ «Виробничо-рекламний комбінат» ЛТД» відступити свої частки у статутному фонді, проте не може наділяти директора товариства повноваженнями щодо продажу на користь третіх осіб належних кожному засновнику часток у статутному фонді. Оскільки у справі відсутні докази того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу обидві сторони бажали приховати договір відступлення часток у статутному фонді товариства, який вони насправді вчинили, місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України. За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed