Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом до [PERSON] про звернення стягнення на майно. В обрунтування позовних вимог зазначив, що 24.11.2006 р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 390, на підставі якого [PERSON] надано кредит у сумі 9 550 дол. США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 14 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 24 листопада 2026 року, згідно графіку, який є невід`ємною частиною Кредитного договору. 24.11.2006 р., в якості забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між сторонами укладено договір іпотеки за реєстровим № 5658, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS], загальна площа 30,9 кв. м, житлова 16,1 кв. м, яка розташована в [ADDRESS]. Позичальник не належним чином виконує свої зобов`язання, погашення кредитної заборгованості та щомісячне погашення нарахованих процентів за користування кредитом не здійснюється. 30.11.2015 р. заочним рішення Новоайдарського районного суду Луганської області солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку заборгованість, яка склала 111 577,09 грн, проте відповідач до теперішнього часу рішення суду не виконав, заборгованість за кредитним зобов`язанням не сплатив. На підставі вищенаведеного представник позивача просить суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «ВіЕйБі Банк», звернути стягнення на нерухоме майно, яке належить [PERSON], а саме на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 16,1 кв. м, яка розташована в [ADDRESS], шляхом продажу з прилюдних торгів, з метою задоволення вимог ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» за кредитним договором № 390 від 24.11.2006 року в розмірі 111 577,09 грн за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, що буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження». Представник позивача - С. С. Савицька у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням в ЗМІ «Вісті Луганщини» від 27.09.2017 р. (а.с.97, 98). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенцію ратифікованоЗаконом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р.) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку». Верховний Суд України у листі від 25 січня 2006 року № 1-5/45 зазначає, що «критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів». Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Суд приходить до висновку, що відповідач, який вже вкотре не прибув у судове засідання без поважних причин, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Під зловживанням правом розуміють особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих вчинках суб'єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що 24.11.2006 р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 390, на підставі якого [PERSON] надано кредит у сумі 9 550 дол. США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 14 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 24 листопада 2026 року, згідно графіку, який є невід`ємною частиною Кредитного договору (а.с.8-12). 24.11.2006 р. в якості забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки за реєстровим № 5658, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS], загальна площа 30,9 кв. м, житлова 16,1 кв. м, яка розташована в [ADDRESS], яка нелижить [PERSON] на праві власності (а.с. 16-21). За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця поповновати свій рахунок №2620______/840, МФО 350620 відкритий в Луганському відділенні АТ ВАБанк, шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту в розмірі 39,80 дол. США та суми нарахованих процентів відповідно до п. 2.4. договору. 24.11.2008 р. між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №390 від 24.11.2006 р., відповідно до якого за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 16,5% річних (а.с.13). Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 111 577,09 грн, з них: заборгованість за кредитом - 4352,31 USD (по курсу НБУ 21,448810 за один долар США на 16.06.2015 р.), зі сплати відсотків - 803,89 USD (по курсу НБУ 21,448810 за один долар США на 16.06.2015 р.), за сплати комісії за РО 0,00 грн., плата за пропуск платежів - 982,73 грн. Заочним рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 30.11.2015 р. солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку заборгованістя, яка склала 111 577,09 грн. Дане рішення набрало законної сили 10.12.2015 р., але до теперішнього часу не виконано (а.с.6-7). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.572 ЦК України в силу застави (іпотеки) кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Відповідно до положень ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 589, 590 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконане у встановлений строк (термін). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги. Відповідно п. п. 5.1.6., 5.1.7. договору іпотеки, укладеного між позивачем та відповідачем, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане; у разі порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором чи іпотекодавцем зобов`язань за іпотечним договором, а також інших обов`язків іпотекодавця/позичальника, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Банк має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені кредитним договором та іпотечним договором, у повному обсязі. Відповідно п.7.4. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовам цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на умовах цього договору. Згідно п. 7.5. договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.7.4. даного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України "Про іпотеку" суд приходить до висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку"ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року в справі №6-2654цс17. Пунктом 1.5. договору іпотеки від 24.11.2006 року сторони визначили, що вартість предмета іпотеки (квартири) складає 56 187,00 грн. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, беручи до уваги, що відповідач у судове засідання не з`явився, доказів на спростування доводів представника позивача не надав, суд прийшов до висновку, що вимоги представника позивача підлягають задоволенню. Беручи до уваги вищенаведене, на підставі положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1600 грн. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 526, 530, 533, 572, 589, 590, 610, 1049 ЦК України, Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved