Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Заступник прокурора Київського району м. Одеси (прокурор) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до [PERSON], в якій просив суд визнати право власності на 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького за державою в особі Фонду державного майна України; вилучити у [PERSON] 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS] та передати зазначене майно Фонду державного майна України. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що прокуратурою Київського району м. Одеси проведено перевірку, в ході якої встановлено, що 08 квітня 2004 року між ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (продавець) та Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів України «Укрпрофоздоровниця» (покупець) у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу № 5113167/2004-12-а. Згідно умов даного договору продавець зобов'язується передати покупцю майно: будівлю їдальні (літера Т), резервуар для води на 100 м. куб (літера III), електропідстанцію (літера IV), танцювальний майданчик (літера II), зовнішню тепломережу 124 п.м., мережу водопроводу 168 п.м., систему водовідведення 112 п.м., асфальтове покриття 330 кв.м, одноповерхові будівлі жилі літери Х,Ц,У1,У2,УЗ,У4,У5,Ц1,Ц2,И, яке розташоване в за адресою: [ADDRESS]. Прокурор зазначає, що вказаний договір є нікчемним, оскільки суперечить положенням ЦК України щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, зокрема, ст.ст. 220, 657 ЦК України. Прокурор також вказує, що всі цивільно-правові угоди, які в подальшому укладалися щодо спірного майна є нікчемними і не створюють ніяких юридичних наслідків. Так, між ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та ТОВ «МАРС» укладено договір купівлі продажу 179/1000 частини будівель санаторію ім. Горького за адресою: [ADDRESS]. На підставі цього договору 20.05.2004 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» за № 5837914 за ТОВ «МАРС» зареєстровано право власності на 179/1000 частин будівель санаторію ім. Горького за адресою: [ADDRESS]. ТОВ «МАРС» на підставі договору дарування від 06.08.2004 року № 10686 посвідченого нотаріусом Іллічовою Н.А. подарувало громадянину [PERSON] 8/1000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS]. В подальшому на підставі договору дарування від 16 лютого 2006 року № 024148 [PERSON] подарував 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS] [PERSON] Прокурор зазначає, що на даний час спірне нерухоме майно, а саме 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS] перебуває у власності відповідача [PERSON] та має бути витребуване в нього, оскільки було незаконно відчужено з державної власності. У судовому засіданні прокурор та представник Фонду державного майна України наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а тому відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України за згодою прокурора та представника Фонду державного майна України Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 08 квітня 2004 року між ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (продавець) та Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів України «Укрпрофоздоровниця» (покупець) у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу №5113167/2004-12-а. Згідно умов даного договору продавець зобов'язується передати покупцю майно: будівлю їдальні (літера Т), резервуар для води на 100 м.куб (літера III), електропідстанцію (літера IV), танцювальний майданчик (літера II), зовнішню тепломережу 124 п.м., мережу водопроводу 168 п.м., систему водовідведення 112 п.м., асфальтове покриття 330 кв.м, одноповерхові будівлі жилі літери Х,Ц,У1,У2,УЗ,У4,У5,Ц1,Ц2,И, яке розташоване в за адресою: [ADDRESS]. В подальшому між ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та ТОВ «МАРС» було укладено договір купівлі продажу 179/1000 частини будівель санаторію ім. Горького за адресою: [ADDRESS]. Надалі, ТОВ «МАРС» на підставі договору дарування від 06.08.2004 року № 10686 посвідченого нотаріусом Іллічовою Н.А. подарувало громадянину [PERSON] 8/1000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS]. В подальшому на підставі договору дарування від 16 лютого 2006 року № 024148 [PERSON] подарував 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького за адресою: [ADDRESS] [PERSON] У відповідності до Постанови Ради Міністрів охорони здоров'я УРСР від 23 квітня 1960 року № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати МОЗ УРСР зобов'язані були передати у строк до 1 травня 1960 року УРРП з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно - курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно п.2 вказаної Постанови майно передавалося профспілковим організаціям у віддання. Після розпаду СРСР правонаступником УРРП стала Рада ФНПУ, правонаступником якої, в совою чергу, є ФПУ. Рішенням Київської районної адміністрації м. Одеси від 03 березня 2003 року № 2630324100010059 було зареєстровано ДП "Клінічний санаторій ім. Горького" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", яке є правонаступником Одеського дочірнього підприємства Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Відповідно до загальних положень ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є правонаступником Української ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників ФПУ та Фонду соцстраху. При цьому частка майна ФПУ, переданого у статутний фонд ЗАТ, становить 92,92% розміру статутного фонду. Постановою Верховної ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на територію республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. У відповідності до ст. 1 Закону України від 10 вересня 1991 року № 1540-Х11 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України", майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. Згідно зі ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 p. № 2558-XU, Фонд держмайна здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. З огляду на викладене, майно передане до статутного фонду ЗАТ, є державною власністю. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Таким чином, приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати не лише саме майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, на що він сам не має права. Якщо продавець товару (майна) не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували неможливість витребувати спірне майно. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦK України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12). Враховуючи, що матеріалами справи встановлено, що майно з державної власності вибуло внаслідок нікчемного правочину, оскільки правочин суперечить ст.657 ЦК України, так як нотаріально не був посвідчений, та в подальшому неодноразово спірне майно було відчужено, суд вважає, що вимоги прокурора в частині витребування майна з незаконного володіння відповідача підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що вимоги прокурора щодо визнання права власності на спірний об'єкт є зайвими, оскільки відповідно до вищезазначених положень Закону України майно передане до статутного фонду ЗАТ, є державною власністю та додаткового підтвердження не потребує. Саме така правова позиція викладена, зокрема, у рішенні апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року по аналогічній справі щодо відчуження 8/10000 частин нерухомого майна [PERSON]. Вказане судове рішення має для суду преюдиційне значення, а встановлені ними обставини не потребують доказування в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 243,60 грн. стягується з відповідача на користь державного бюджету України.

Outcome: partial