Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року є власником 1/2 частки земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,15 га та 1/2 частки земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,072 га. Відповідач на спірній земельній ділянці без її згоди, як співвласника, побудував будинок та господарські споруди. Зазначені будівлі побудовані відповідачем без відповідної проектної документації. Зазначеними діями відповідач порушує її права, як співвласника земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області. Тому просила виділити їй в натурі 1\\2 частку земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,15 га з кадастровим №6325155800:00:006:0024; виділити їй в натурі 1/2 частку земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,072 га з кадастровим №6325155800:00:006:0025; припинити право спільної часткової власності на зазначені земельні ділянки її та відповідача; зобов"язати відповідача знести самочинно збудовані на спірній земельній ділянці будинок та господарські будівлі. Ухвалою суду від 01 грудня 2015 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 грудня 2015 року. 16 січня 2016 року відповідач надав свої письмові заперечення на позов, в яких просив суд постановити рішення з урахуванням його інтересів, як співвласника спірної земельної ділянки. Ухвалою суду від 16 січня 2016 року по справі була призначена судова технічна експертиза, проведення якої було доручено експертам ХДНІСЕ імені заслуженого професора Бокаріуса та провадження по справі було зупинено до отримання висновків експертів. 04 квітня 2016 року справа була повернута до суду з повідомленням експертів про неможливість надання висновку через неоплату експертизи та ненадання додаткових матеріалів і об"єкту обстеження. 05 квітня 2016 року провадження по справі було відновлено і справа була призначена до розгляду на 12 травня 2016 року. Ухвалою суду від 12 травня 2016 року було задоволено клопотання позивача і по справі була призначена експертиза, проведення якої було доручено експертам ХДНІСЕ імені заслуженого професора Бокаріуса і розгляд справи було зупинено до отримання висновків експертів. 20 вересня 2016 року справа була повернута до суду з висновком судової оціночно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 10 жовтня 2016 року провадження по справі було відновлено і справа була призначена до розгляду на 02 листопада 2016 року. 20 грудня 2016 року позивач , з урахуванням висновків експертів, уточнила свої позовні вимоги і просила, окрім раніш заявлених вимог виділити їй в натурі земельну ділянку площею 1110 кв.м., границя розподілу земельної ділянки проходить в такий спосіб: від червоної лінії по вулиці Колгоспна в смт.Березівка Харківського району Харківської області, розділивши огорожу на відрізки 15 м. та 15 м., далі під кутом 90 градусів, довжиною 74 м., що граничить з будинком №5 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Також позивач пояснила, що просить виділити їй в натурі саме частку спірної земельної ділянки, на якій розташовані самовільні споруди, оскільки на цій ділянці є вхід до земельної ділянки та криниця. Також пояснила, що наявністю на одній з часток спірної ділянки самовільного будівництва не буде порушувати права другого співвласника земельної ділянки. Відповідач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, за участю його представника. Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково і пояснила, що не проти розподілу спірної земельної ділянки між сторонами, але просила виділити відповідачу частку земельної ділянки на якій розташований будинок та господарські споруди. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Як вбачається з копії з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро реєстрацію права власності №24762242 від 25.07.2014 року [PERSON] належить 1/2 частка земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,15 га, з кадастровим №6325155800:00:006:0024 (а.с.6). Як вбачається з копії з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро реєстрацію права власності №24762125 від 25.07.2014 року [PERSON] належить 1/2 частка земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,072 га, з кадастровим №6325155800:00:006:0025 (а.с.7). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 травня 2012 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було відмовлено (а.с.8-9). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 травня 2012 року було скасовано. За [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частку земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області площею 0,222 га. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 278 грн.30 коп. (а.с.10-11). Додатковим рішення апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року було доповнено абзацем наступного змісту: "Земельна ділянка, розташована за адресою: смт.Березівка, вул.Колгоспна, №3, Харківського району, Харківської області, загальною площею 0,222 га, належить [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №433371 від 14.06.2006 року, реєстраційний №010670300032 та серії ЯБ №433372 від 14.06.2006 року, реєстраційний №010670300033" (а.с.12). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2014 року були роз"ясненні рішення апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року. В резолютивній частині рішення апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року та в резолютивній частині додаткового рішення апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року зазначено: «Визнати за [PERSON] у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: смт.Березівка, вул.Колгоспна, 3, Харківського району, Харківської області, загальною площею 0,2220, розміром 0,1500 га, що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №433371 від 14.06.2006 року реєстраційний №0106703300032 та 1/2 частку земельної ділянки за адресою: смт.Березівка, вул.Колгоспна, 3, Харківського району, Харківської області, загальною площею 0,2220, розміром 0,0720 га, що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №433372 від 14.06.2006 року реєстраційний №0106703300033» (а.с.13). Як вбачається з копії Державного акту на право власності на земельну діляку серії ЯБ №433371, виданого 14.06.2006 року [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу №1-849 від 22.04.2005 року належить земельна ділянка площею 0,1500 га за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Колгоспна, 3, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14). Як вбачається з копії Державного акту на право власності на земельну діляку серії ЯБ №433372, виданого 14.06.2006 року [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу №1-849 від 22.04.2005 року належить земельна ділянка площею 0,0720 га за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Березівка, вул.Колгоспна, 3, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.15). Згідно з копіями листів інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області №7/20-П-249 від 22.08.2014 року та Департамента Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області №7/20-414 від 28.11.2014 року на ім"я позивача, будівництво, здійснене відповідачем на земельній ділянці №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області є самочинним, оскільки було здійснено без повідомлення відповідних органів про початок виконання будівельних робіт, без забезпечення технічного нагляду під час будівництва. На відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення і здійснений припис про зупинення будівельних робіт та усунення порушень вимог діючого законодавства (а.с.16-18). Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідача, про що свідчать відповіді з Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) ГУМВС України в Харківській області №8124 від 27.05.2014 року, №9965 від 04.07.2014 року, №10453 від 14.07.2014 року, прокуратури Харківської області №19-р від 17.06.2014 року, Харківської міжрайонної прокуратури №02-36/7 від 25.06.2014 року, Управління громадської безпеки ГУМВС України в Харківській області №46/п-664 від 19.09.2014 року (а.с.19-24). Як вбачається з технічної документації по встановленню меж та оформленню права власності на земельну ділянку, виконаної ФОП [PERSON] у 2006 році, на підставі заяви [PERSON] було виконано комплекс робіт по встановленню меж та оформленню права власності на земельну ділянку №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області (а.с.25-39). 22 грудня 2015 року КП "Харківське районне бюро технічної інвентаризації" на ім"я [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані на земельній ділянці №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області, згідно з яким будинок літер А-1, прибудова літер А1-1, гараж літер Б, літня кухня літер Г, сараї літер Д, Е є самочинно збудованими (а.с.58-62). Згідно з висновком судової оціночно-земельної експертизи №5571/9147 від 12.09.2016 року ринкова вартість земельної ділянки №3 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області становить 274734 грн. без урахування ПДВ. Також експертом запропоновано 3 варіанти поділу спірної земельної ділянки: 1 варіант - 1 і 2 співвласникам пропонується виділити в користування земельні ділянки площею 1110 кв.м., границя розподілу земельної ділянки проходить в такий спосіб: від червоної лінії по вулиці Колгоспній, розділивши огорожу на відрізки з розмірами 15 метрів та 15 метрів, далі по прямій лінії під кутом 90 градусів довжиною 74 метри; 2 варіант - 1 і 2 співвласникам пропонується виділити в користування земельні ділянки площею 1110 кв.м., границя розподілу земельної ділянки проходить в такий спосіб: від червоної лінії по вулиці Колгоспній розділивши огорожу на відрізки з розмірами 10 метрів та 20 метрів, далі по прямій лінії під кутом 90 градусів довжиною 55,5 метри, потім повернути направо під кутом 90 градусів по прямій лінії довжиною 20 метрів до границі земельної ділянки, розділивши огорожу на відрізки з розмірами 18,5 метрів та 55,5 метри; 3 варіант - 1 і 2 співвласникам пропонується виділити в користування земельні ділянки площею 1110 кв.м., границя розподілу земельної ділянки проходить в такий спосіб: від червоної лінії по вулиці Колгоспній розділивши огорожу на відрізки з розмірами 10 метрів та 20 метрів, далі по прямій лінії під кутом 90 градусів довжиною 55,5 метри, потім повернути наліво під кутом 90 градусів по прямій лінії довжиною 20 метрів до границі земельної ділянки, розділивши огорожу на відрізки з розмірами 18,5 метрів та 55,5 метри (а.с.85-109). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно, і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст.364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обовязковою. Так, відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст.364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст.367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. У ч.2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183). Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 Земельного Кодексу України. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема,при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості. Аналізуючи наведені вище докази та норми закону, суд доходить до висновку про те, що розподіл спірної земельної ділянки в натурі між сторонами можливий, оскільки не порушує їх охоронюваних законом прав. При виборі варіанту, за яким слід провести розподіл спірної земельної ділянки, суд враховує думку сторін і вважає за можливе розділити земельну ділянку за 1 варіантом, запронованим експертом у своєму висновку. При вирішенні питання щодо виділу в натурі часток, які припадають кожній стороні, суд виходить з того, що будинок, побудований на одній з ділянок, хоча і побудований сторонами в період шлюбу, але є самочинним будівництвом, право власності на нього за жодною з сторін не визнано. Також жодною з сторін не було визнано право власності на будівельні матеріали, з яких побудований цей будинок і господарські будівлі. Сторонами не заявлялися позовні вимоги щодо визнання права власності або на побудовані споруди або на будівельні матеріали. Позивачем у судовому засіданні не надано суду належних та допустимих доказів того, що оскільки вона приймала безпосередню участь в побудові спірних споруд, вона має переважне право на виділ саме їй частки земельної ділянки, на якій мається самочинне будівництво. Також позивачем суду не надано доказів того, що у разі виділення їй частки земельної ділянки вільної від будь-яких споруд, буде порушуватися її право на користування цією часткою ділянки. За таких обставин, суд доходить до висновку про можливість виділення позивачеві частки земельної ділянки, яка граничить з будинком №1 по вулиці Колгоспній в смт.Березівка Харківського району Харківської області. Також суд зазначає, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У судовому засіданні позивачем не надано доказів того, що вона є користувачем або власником земельної ділянки, на якій розташоване самочинне будівництво, що до відповідача, у зв"язку зі здійсненням ним такого будівництва приймалися відповідні заходи реагування відповідними державними органами, він притягався до адміністративної відповідальності, але навіть після цього не вжив заходів щодо припинення своїх неправомірних дій. За таких обставин, суд вважає за можливе відмовити позивачеві в частині її позовних вимог про зобов"язання відповідача знести самочинно збудовані споруди. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір на загальну суму 1700 грн. Оскільки у задоволенні однієї з позовних вимог, яка є немайновою, судом було відмовлено, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. У відповідності з вимогами ст.4 ЗУ "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. При зверненні до суду з позовами немайнового характера (зобов"язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій) сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи. Згідно з вимогами ЗУ "Про Державний бюджет України на 2016 рік" прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01 січня 2016 року становить 1330 грн. Таким чином, розмір судового збору за позовною вимогою про зобов"язання відповідача вчинити певні дії буде становити 532 грн. (1330 грн. х 0,4). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 821 грн.20 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем у зв"язку з проведенням експертизи у розмірі 4954 грн.50 коп. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial