Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

До суду 18.07.2017 року звернулась [PERSON] з позовом про встановлення факту постійного проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з кінця липня 1988 року до моменту смерті останнього 01 червня 2016 року; визнання квартири [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1\\2 частку даної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з [PERSON] проживали однією сімєю з 1988 року, на сумісні кошти сплатили пайові внески за квартиру, яка є спільним сумісним майном та на ? частку якої має право позивач. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, заперечуючи проти зустрічного позову, як необґрунтованого. Відповідачі, не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON] та вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними у судовому засіданні, подали зустрічний позов в якому просили визнати їх право користування спірною квартирою як спадкоємців померлого [PERSON] та зобовязати відповідачку , по зустрічному позову, [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні даною квартирою. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представники відповідача [PERSON], заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] вважаючи, що дані вимоги не нашли свого підтвердження у судовому засіданні та наполягали на задоволенні зустрічного позову. Ухвалою суду від 01.08.2017 року було відкрите провадження по справі ( а/с 38). Ухвалою суду від 16.11.2017 року було змінено процесуальний статус [PERSON] з третій особи на співвідповідача по заяві позивача та прийнята зустрічна позовна заява ( а/с 68). Судом 15.05.2018 року були задоволені клопотання позивача та відповідача про виклик свідків ( а/с 91). Як встановлено у судовому засіданні 01 червня 2016 року, не залишивши заповіту, помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №453728 ( а/с 21) та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] і Петрова у місті Одесі. Право власності на дану квартиру спадкодавець отримав 13 січня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності ( а/с 15) яке було видано на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу « Малиновський -8» від 13.12.2005 року, про виплату повного паю. Пай за зазначену квартиру [PERSON] сплачував з 1988 по 1992 року, що визнається сторонами і не потребує додаткового доказування у відповідності до положення ч.1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК). З 1990 року [PERSON] постійно проживав у зазначеної квартири з 1990 року однією сімєю, без реєстрації шлюбу, зі [PERSON], до смерті [PERSON], що підтверджено поясненнями свідків [PERSON]. [PERSON], які у судовому засіданні впевнено зазначили, що їм відомо про сумісне проживання позивачки з [PERSON] саме з моменту проживання останніх у квартирі [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. Що стосується пояснень свідка [PERSON] ( сина позивачки) та пояснень самої позивачки щодо початку сумісного проживання позивачки із спадкодавцем з 1988 року однією сімєю, суд критично відносить до даних пояснень, враховуючи особисту власну зацікавленість даних осіб у розгляді справи, та враховує наявність можливих відносин [PERSON] та [PERSON] і в період з 1988 по 1990 роки, яки не були повязані із сумісним проживанням саме однією сімєю. Враховуючи, що правовідносини повязані із визначенням права спільної власності на обєкт нерухомості, суд приймає до уваги, що пайовій внесок за квартиру у житлово-будівельному кооперативі було сплачено остаточно у 1992 році, а ч.1 ст. 15 Закону України « Про власність» , який був чинний на той час, визначалось , що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, суд розглядає дану справу на підставі законодавства, яке врегульовувало зазначені правовідносини саме у 1992 році. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності . Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що\~ сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом\~ пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність , статті 22 КпШС України), а й\~ майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Відповідно до правової позиції, визначеної Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013р. у справі № 6 -135цс13: майно,\~набуте до 1 січня 2004 року\~під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.\~\~ Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої\~статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. В даному випадку у судовому засіданні з боку позивача [PERSON] не було доведене факт, що пайові внески за спірну квартиру були отримані внаслідок спільної праці. З пояснень свідків у судовому засіданні можливо встановити лише факт спільного проживання осіб а ні обставини придбання квартири, яки відомі свідкам зі слів позивачки. Так у суді встановлено, і це не заперечується сторонами, що спадкодавець протягом 1988-2010 року працював та отримував доходи, та відсутні докази отримання доходів [PERSON] у зазначений час. Свідчення про її неофіційні доходи, повязані із роботи швачкою є суперечливими, та такими, що не дають можливість чітко встановити розмір доходів. Пояснення позивача та , в якості свідка, її сина, про наявність у [PERSON] власних заощаджень, яки дозволяли приймати участь у спільному придбанні квартири, не підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином судом вважається доведеним факт проживання [PERSON] с [PERSON] однією сімєю, без реєстрації шлюбу у період з 1990 року та до смерті останнього та не доведеними вимоги [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі є спільною сумісною власністю а також вимоги про визнання права власності на 1\\2 частку даної квартири за позивачкою. Судом не приймаються, як спростовуючи обставини спільного проживання, пояснення відповідача щодо обставин останніх днів життя спадкодавця, як таки що не мають значення для вирішення даного спору. Що стосується зустрічних вимог про визнання за [PERSON] та [PERSON] права користування спірною квартирою як спадкоємців померлого [PERSON] та зобовязання відповідачки [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні даною квартирою, суд виходить з наступного. Правовідносини, повязані із визначенням і захистом права на користування житловим приміщенням, що не відноситься до державного і громадського житлового фонду, врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК). Право користування чужим майном ( сервітут ) може бути встановлений щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом ( ч.1 ст. 401 ЦК ). Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону ( ч.1 ст. 401 ЦК ). Втрата права користування житловим приміщенням та припинення сервітуту визначені у ч. 2 ст. 405 та ч.1 ст. 406 Цивільного кодексу України, в яких відсутня підстава смерть власника. Крім того у відповідності до ч.6 ст. 403 ЦК сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Системний аналіз положень ст. 74 та 91 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок про поширення на чоловіка та жінку , яки проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в іншому шлюбі, положення ч.1 ст. 401 ЦК яка врегульовує права членів сімї власника житла. Таким чином, встановлення судом факту проживання з 2004 року ( моменту початку дії Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України) до дня смерті спадкодавця, як власника спірної квартири з [PERSON], визначає у останній право на користування даною квартирою. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] не отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно, після смерті [PERSON], а тому в них не виникло право власності на спірну квартиру, яке можливо захищати у випадку його порушення. Наявність у них право на спадщину є правом на отримання та реєстрації права власності, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 334 ЦК є моментом виникнення права власності на нерухоме майно. Одночасно з тим, позивачі по зустрічному позову не проживали до смерті разом із спадкодавцем, тому в них не виникло право на користування даним житлом, як членів сімї власника. Одночасно із тим і у [PERSON] відсутня право власності на зазначений обєкти нерухомості, в якому вона проживає ( користується) у звязку із тим, що проживала із спадкодавцем однією сімєю, без реєстрації шлюбу. Як встановлено у судовому засіданні, дана квартира є дійсним місцем проживання [PERSON] тому зобовязання її не перешкоджати у користуванні іншим особам у проживанні в даної квартирі є втручанням в її право на житло, що захищається Конституцією України ( стаття 47 ) та статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини ( ЄСПЛ) трактує поняття « житло» ширше ніж законодавство України, та визнає під житлом насамперед місце, де особа відчуває себе «вдома». Дані поняття житла визначені у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справі «Пантелеєнко проти України» (Panteleyenko v. Ukraine) від 29 червня 2006 р. (заява №11901/02). У відповідності до вимог ч.1,2 та 4 статті 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Втручання у право особи на житло може бути виправданим, якщо таке втручання здійснюється на підставі закону, має легітимну мету і є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, зазначені три елемента є обовязковими у сукупності та відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів унеможливлює втручання у права особи, які гарантовані ст. 8 Конвенції. Кожна особа має право в порядку, встановленого ЦПК, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ( ч.1 ст. 4 ЦПК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч.1 ст. 5 ЦПК). Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для втручання у право на повагу до житла ( у вигляді користування ) [PERSON], а тому таке втручання є неможливим, що є підставою для відмови у повному обсязі у задоволенні позовних вимог по зустрічному позову [PERSON], [PERSON]. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог з урахуванням документально підтверджених витрат. По даної справі судовий збір у розмірі 1920 гривень сплачений при подачі первинного позову [PERSON] ( а/с 1-4 ) підлягає стягненню у розмірі 640 грн., ( пропорційно частки задоволених вимог) у рівних частках ( по 320 грн.) з кожного з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial