Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловою квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також просить виселити [PERSON] з даної квартири. Позов мотивований тим, що донька позивача перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] і у зв`язку із шлюбом позивач не заперечувала проти реєстрації відповідача в належній їй квартирі. Зазначає, що в подальшому відповідач почав зловживати алкогольними напоями, агресивно поводився зі своєю дружиною, погано ставився до позивача. На думку позивача, внаслідок систематичного побиття її доньки відповідачем, остання померла. Зі слів доньки позивач знає про травму голови, після якої відповідач міг отримати розлад психіки. Коли позивач перебувала в реанімації, відповідач самоусунувся, не відвідував її, не приймав участь в придбанні ліків, в оплаті поховання та поминального обіду. Також зазначено, що відповідач без згоди позивача змінив замки в квартирі. З приводу неможливості потрапити до квартири, позивачем викликано поліцію, після чого відповідач пустив позивача до квартири, де вона побачила, що меблі та квартира практично зруйнована, перебуває в занедбаному стані. Відповідач жодним чином не приймає участь в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає значних збитків. Вказано, що відповідач постійно вчиняє сварки, зловживає спритними напоями. Часто перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідач зачиняється зсередини в належній позивачці квартирі, внаслідок чого позивач не може в неї потрапити. Відповідач не йде на зв`язок щодо вирішення конфліктів, тому порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних страждань Позивач стверджує в позовній заяві, що відповідач перешкоджає їй користуватися її власністю - квартирою [ADDRESS] , адже позивач не має змоги повною мірою користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Крім того перешкодами в користування квартирою є також те, що додатково необхідно позивачу нести витрати на сплату комунальних послуг. Це в свою чергу ставить позивача в скрутне матеріальне становище. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Радінович В.І. підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позові. З їх пояснень вбачається, що квартиру відключено за борги від електричної енергії й відповідач туди приходить тільки вдень. Позивач пояснила, місце реєстрації в даній квартирі мають відповідач та його доньки, які є її онучками. Представник відповідача - адвокат Твердохлеб О.В. позовні вимоги не визнала. Пояснила, що відповідач на законних підставах проживає в квартирі, утримує своїх доньок, перешкод позивачу не чинить в користуванні майном. Позивач відключила квартиру від електричної енергії. Відповідач є інвалідом 1 групи. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року відкрито провадження у даній справі. 26.03.2019 року представником позивача - адвокатом Радіновичем В.І. подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить залишити без розгляду позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Радінович В.І. подав заяву, в якій просить не розглядати заяву про зменшення позовних вимог, як подану помилково. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2019 року обрано новий склад суду на підставі розпорядження №01-09/1385/19. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 07.05.2019 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.10.2020 року задоволено заяву про відвід судді. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2020 року обрано новий склад суду. 22.10.2020 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання. 17.02.2021 року Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2003 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1083251, [PERSON] - є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19.02.2005 року, актовий запис № 83, після одруження прізвище дружини - « [PERSON] ». З відповіді Херсонського відділу поліції ГУНП в Херсонській області від 19.11.2018 року зазначено, що 02.09.2018 року о 15-47 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] , конфлікт заявника з квартирантом, повідомлення зареєстроване в журналі єдиного обліку Херсонського ВП ГУНП в Херсонській області за № 25582 від 02.09.2018 року. 01.10.2018 року об 11-30 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] , б`є чоловік, заявник [PERSON] , повідомлення зареєстроване за № 28784 від 01.10.2018 року. Зазначено, що звернення розглянуті, складено висновки. У рапорті 02.09.2018 року за заявою № 25582 зазначено, що 02.09.2019 року о 16-30 на місці звернулась громадянка [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що її зять [PERSON] [INFO] не пускає її в квартиру за адресою [ADDRESS] власником якої вона являється для того щоб забрати речі онуки та доньки, яка пішла від нього. Заявниця не могла відчинити двері своїми ключами, двері відкрив [PERSON] та дозволив забрати речі. На місці письмових заяв, пояснень від сторони не надходило. Наведений доказ свідчить про факт виклику поліції позивачем та неможливість відкрити двері. У рапорті від 01.10.2018 року за заявою № 28784 зазначено, що по прибуттю виявлено заявницю - [PERSON] в стані сильного алкогольного сп`яніння, тілесні пошкодженнях відсутні, від допомоги відмовилась, письмові заяви не надходили. [PERSON] померла [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . У витягу з ЄРДР від 16.10.2018 року вбачається, що на підставі усної заяви (повідомлення) 14.10.2018 року зареєстроване кримінальне провадження №12018230040003738, правова кваліфікація - ст. 115 ч. 1 КК України. Фабула: надійшло повідомлення про те, що [INFO] близько 09-50 за адресою [ADDRESS] в реанімації померла [PERSON] Відомостей щодо повідомлення про підозру - не зазначено. У листі ТОВ Херсонрегіонгаз від 13.12.2018 року зазначено, що станом на 05.12.2018 року за особовим рахунком, який відкрито за адресою [ADDRESS] обліковується заборгованість у розмірі 1011,69 грн. У листі АТ Херсонобленерго від 11.12.2018 року зазначено, що станом на 05.12.2018 року заборгованість за постачання електричної енергії за адресою [ADDRESS] становить 420,89 грн. З листа АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» від 12.12.2018 року вбачається, що станом на 01.12.2018 року заборгованість за послуги централізованого опалення за адресою [ADDRESS] становить 10302,35 грн. З листа Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» від 14.12.2018 року вбачається, що станом на 01.12.2018 року заборгованість за послуги за адресою [ADDRESS] становить 14078,85 грн. До відповіді долучено відомість нарахування та оплати у період з 01.01.2011 року по 01.12.2018 року. Наведені відомості щодо оплати комунальних платежів свідчать, що станом на грудень 2018 року за адресою [ADDRESS] - є заборгованість по оплаті комунальних платежів. Доказів того, що позивач зверталась до суду із позовом про стягнення витрат на утримання даного майна до відповідача, як до особи, яка там проживає - не має. Крім того позивачем не заперечувався даний факт в судовому засіданні. У листі ОСББ «Промінь» від 12.11.2018 року за підписом голови ОСББ вказано, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , поводить себе в побутових відносинах - негативно, не ввічливий, до дорослих ставиться без поваги, не добросовісний до громадський доручень. Не підтримував порядок на технічних поверхах, чердак захаращений мусором, електродвигуном, що не відповідає правилам № 76 щодо утримання дому та придомової території та пожарної безпеки, в такому ж стані знаходиться квартира. Декілька разів робив зауваження сусід - [PERSON] - кв. [NUMBER] , за гучне слухання музики. Зазначено, що [PERSON] ніколи не сплачував внески на утримання дому та придомової території і інших платежів. Також зазначено, що сусіди з кв. [NUMBER] розповідали, що чули гучні сварки. Декілька разів приїжджала поліція, як казали - сімейна сварка. Суд не бере до уваги даний доказ, оскільки він є недопустимим. Так в ньому міститься суб`єктивна думка особи, відсутнє посилання на факти із зазначенням доказів, за допомогою яких встановлено обставини, про наявність яких стверджується в листі. Також міститься посилання на відомості з інших слів. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно із ст. ч. 1 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У відповідності із ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянуті речові докази. Позивачем, її представником - адвокатом клопотання про допит свідків не заявлено. Щодо своїх процесуальних прав позивач та її представник повідомили суду, що обізнані. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин відомості викладені у вище зазначеному листі не підтверджені належними та допустимими доказами, такими як допит свідків та наявністю документів, які б містили відомості щодо викладених фактів. [PERSON] народилась [INFO] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . [PERSON] народилась [INFO] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження Серія [NUMBER] . З довідки № 92 від 14.11.2018 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] мають зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] та його доньок [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відмітки в паспорті відповідача - його місце реєстрації за вказаною адресою зареєстроване з 12.04.2006 року. Виходячи з наведеного судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідача та двох неповнолітніх дітей, його доньок. Місце проживання відповідача зареєстроване за даною адресою з 12.04.2006 року зі згоди власника - [PERSON] , оскільки він був членом сім`ї її доньки. Враховуючи підстави для реєстрації місця проживання відповідача, термін проживання в даній квартирі, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є житлом відповідача й відповідно об`єктом захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З витягу з ЄРДР вбачається, що зареєстроване кримінальне провадження № 12018230040003268 05.09.2018 року за заявою [PERSON] за ст. 125 ч. 1 КК України, в якій зазначено, що [PERSON] в ході сварки спричинив їй тілесні ушкодження. Відомостей щодо повідомлення про підозру не зазначено. Суд не бере до уваги в якості доказів відомості, які зазначені у рапортах, оскільки вони потребують доказування. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. В кримінальних провадженнях, витяги щодо яких надано до матеріалів справи, вироків не має. З довідки серія 12 ААБ №562022 вбачається, що [PERSON] має інвалідність першої групи. Інші медичні документи про стан здоров`я відповідача суд не буре до уваги, оскільки стан здоров`я відповідача не є предметом розгляду даної справи. У акті обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] від 10.01.2019 року зазначено, що умови проживання належні, в наявності газопостачання, водопостачання, електропостачання, опалення - централізоване. У квартирі є ремонт, усі необхідні меблі та необхідна побутова техніка. З талону повідомлення єдиного обліку № 4849 вбачається, що 25.02.2021 року о 15-20 із заявою до ХРУП ГУНП в Херсонській області звернулась [PERSON] в якій просить прийняти міри до [PERSON] , який не допускає її як власника, погрожує, у зв`язку із чим причиняє останній шкоду. Факт звернення із заявою до поліції не доводить факту правопорушення в діях іншої особи. Факти, викладені в заяві підлягають перевірки. Факт будь-якого правопорушення або протиправних дій можуть підтверджуватись висновками перевірки, показами свідків, судовими рішеннями, які набули чинності. Позивач у справі - [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є об`єктом захисту протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування перешкод, які унеможливлюють користування та розпорядження нерухомим майно, а саме квартирою [ADDRESS] , внаслідок дій відповідача [PERSON] , позивачем [PERSON] не надано. Наявність заборгованості станом на грудень 2018 року по оплаті комунальних платежів - не є перешкодою в користуванні майном. З пояснень позивача вбачається негативне ставлення позивача до відповідача, що не може бути підставою для позбавлення особи житла. Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду. Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 4 ст. 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини"; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії"). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakusv. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska andKryvitskyyv. Ukraine") від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява №17365/14. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з наведеного, беручи до уваги факт не надання позивачем доказів того, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є її власністю, факт, що квартира [ADDRESS] - є житлом відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. Таким чином з підстав звернення до суду позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення - задоволенню не підлягають, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed