Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

20 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з [PERSON] на користь Концерну "Військторгсервіс" суму заборгованості за Договором зберігання від 10 травня 2017 року № 1118/2017 в розмірі 6121 грн., 55 коп. В обґрунтування позову вказав наступне. 10 травня 2017 року між Концерном "Військторгсервіс" - зберігачем по договору та фізичною особою [PERSON] - поклажодавцем, було укладено Договір зберігання № 1118/2017 (далі - Договір). На виконання умов Договору Концерном "Військторгсервіс", як зберігачем, було надано фізичній особі [PERSON] послуги зі зберігання автомобіля в повному обсязі та належним чином. Будь-яких претензій з боку [PERSON] на адресу Концерну щодо надавання послуг зберігання неналежної якості не надходило. У позові зазначено, що відповідач в порушення положень Договору зберігання № 1118/2017 від 10.05.2017 та вимог законодавства, не виконав добровільно своїх зобов`язань. Вказано, що адреса проживання та місце знаходження відповідача Концерну "Військторгсервіс" невідома. У зв`язку з цим рахунки та акти наданих послуг передати відповідачу було неможливо. Було здійснено ряд телефонних дзвінків, однак відповідач на телефонні дзвінки не реагував, що додатково свідчить про одностороннє порушення з боку поклажодавця умов Договору. Також вказано, що загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 6121,55 грн., з яких 3150,00 грн. - заборгованість за Договором, 577,80 грн. пені, 1575,00 грн. штрафу, 3% річних у розмірі 223,53 грн. та інфляційних збитків у розмірі 595,22 грн. З огляду на викладене просить позов задовольнити. 19.11.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву вказано, що зі змісту умов договору вбачається, що обов`язок поклажодавця сплатити грошові кошти за договором настає лише за умови надання зберігачем відповідних послуг зі зберігання автомобіля, підтвердженням чого згідно пункту 2.2 Договору слугує акт прийому-передачі наданих послуг. Також вказано, що згідно положень пункту 3.4 та пункту 2.1 договору, акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням наданих послуг та у сукупності з положеннями Договору є обов`язковою умовою для виникнення у поклажодавця обов`язку по оплаті наданих послуг. Разом з тим, наданням акту прийому-передачі є обов`язком зберігача. Зазначено, що як вбачається з умов Договору, укладеного між сторонами, зокрема пункту 2.2, Зберігач (Позивач) має право отримувати від поклажодавця інформацію, необхідну для надання послуг за цим Договором. Окрім того, у відповідності до п. 2.3 Договору, відповідач зобов`язаний був надати для укладення договору заяву про бажання укласти даний договір, копію паспорта та ідентифікаційного номера, копію технічного паспорта на транспортний засіб, а в реквізитах сторін Договору вказаний контактний номер телефону відповідача, який є діючим на підтвердження чого слугує інформація, яку Відповідач вказує щодо себе в даному відзиві. Представник відповідача посилається на те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факту надання послуг за Договором, згідно яких в позивача виник обов`язок сплати відповідних коштів. Згідно вказаного, просить у задоволенні позову відмовити. 24.11.2020 представником позивача у судовому засіданні подано відповідь на відзив. В обґрунтування вказано, що Договір та чинне законодавство України не передбачають обов`язку здійснення зберігачем розшуку поклажодавця з метою вручення останньому актів надання послуг та рахунків за Договором. Зазначено, що відповідач не заперечує укладення ним договору, та що будь-яких претензій з боку Відповідача на адресу Концерну "Військторгсервіс" щодо надання послуг зберігання неналежної якості не надходило. З огляду на викладене, просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити із зазначених в ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував із зазначених у відзиві підстав. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлено та сторонами не спростовувалось, що між Концерном "Військторгсервіс" (зберігач) та [PERSON] (поклажодавець) укладено договір зберігання № 1118/2017 від 10.05.2017 (далі - Договір). Згідно п. 1.1. Договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, зберігач зобов`язується надати поклажодавцю за плату послуги зі зберігання автомобіля марки "Mercedes", державний номер [NUMBER] , що належить поклажодавцеві, а поклажодавець зобов`язується оплачувати надані послуги. Згідно вимог п. 3.1. Договору за надання передбачених Договором послуг, поклажодавець сплачує зберігачу грошові кошти у розмірі 375 (триста сімдесят п`ять) грн. 00 коп. в тому числі ПДВ - 75 (сімдесят п`ять) грн. 00 коп., а всього 450 (чотириста п`ятдесят) грн. 00 коп. Відповідно до п. 3.2. Договору оплата послуг здійснюється поклажодавцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 5 (п`ятого) числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого Зберігачем рахунку-фактури. Згідно п. 3.3. Договору сторони дійшли згоди, що оплата послуг за перший місяць здійснюється авансом на підставі відповідного рахунку-фактури наданого зберігачем. За умовами п. 3.4. Договору Акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням надання послуг. Акт прийому-передчі наданих послуг підписується поклажодавцем протягом 5 (п`яти) календаних днів з дати отримання, або повертається разом з обгрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Не повернутий вчасно Акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг. Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що відповідачем не сплачено кошти за надані позивачем послуги зберігання за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, у зв`язку із чим з останнього підлягає стягненню заборгованість у сумі 6121,55 грн., на що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України). Відповідно ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом п. 3.4. Договору Акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний сторонами, є підтвердженням надання послуг. Акт прийому-передачі наданих послуг підписується поклажодавцем протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання, або повертається разом з обґрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Не повернутий вчасно Акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 3.2. Договору поклажодавець оплату послуг здійснює шляхом перерахуванням грошових коштів на розрахунковий рахунок зберігача до 5 числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого зберігачем рахунку-фактури. Так суд враховує, що відповідачем сплачено авансовий платіж, однак, як вбачається з умов договору та підтверджено учасниками справи у судовому засіданні, його сплата є умовою укладення договору та не підтверджує надання позивачем послуг за умовами договору. Судом встановлено, що Акти надання послуг № 511 від 30.06.2017, № 634 від 31.07.2017, № 769 від 31.09.2017, № 908 від 30.09.2017, № 1060 від 31.10.2017, № 1162 від 30.11.2017, № 1313 від 31 грудня 2017 року відповідачем не підписані, доказів їх направлення позивачем на адресу відповідача матеріали справи не містять, як не містять і доказів передачі автомобіля на зберігання. При цьому суд враховує, що представником позивача у судовому засіданні вказано, що акти відповідачу не направлялись у зв`язку із відсутністю в договорі адреси відповідача. Однак позивачем не надано суду доказів вручення вказаних актів відповідачу іншим шляхом, також не надано суду доказів, що підтверджують повідомлення відповідача про наявну заборгованість чи надання останньому послуг за Договором за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, вчинення позивачем будь-яких інших заходів з метою повернення заборгованості. Крім того, суд зазначає, що підписуючи договір, позивачу було відомо про відсутність в ньому адреси відповідача, з вказаною обставиною позивач погодився, про що свідчить підпис [PERSON] , що підтверджує укладання договору. Так, на запитання суду та представника відповідача представник позивача не зміг пояснити з яких підстав у договорі відсутня адреса проживання відповідача та чому казані акти не направлялися останньому. Також, у судовому засіданні представник позивача пояснив, що на підприємстві відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт заїзду автомобіля відповідача: перепустки, журнали, тощо та вказав, що представник позивача не зобов`язаний чекати відповідача, щоб надати йому акт. Вказав, що не може надати докази, що підтверджують будь-які комунікації з відповідачем чи телефонні дзвінки останньому, як і не може підтвердити факт надання послуг відповідачу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання послуг за договором зберігання № 1118/2017 від 10.05.2017. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed