Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS], обґрунтовуючи тим, що вона з 1990 року проживає у спірній квартирі на підставі ордера на житло та користується нею. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з"явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.04.1989 року по 07.10.1996 року працювала двірником у Виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному підприємстві №14. Згідно ст.122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле еприміщення. 30.10.1990 року Виконавчим комітетом Богунської районної ради народних депутатів м. Житомира позивачу було видано ордер на жиле приміщення №047510 із сім"єю з трьох чоловік на право зайняття службової квартири №49 на підставі рішення виконкому Богунської районної ради №298 від 17.10.1990 року. [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у квартирі [ADDRESS]. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.05.1997 року в задоволенні позову ВЖРЕП №14 до [PERSON], [PERSON] про виселення, відмовлено за необгрунтованістю. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз"яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов"язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред"явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Згідно п.13 вказаної постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Надані позивачем довідка про інвентаризаційну вартість нерухомого майна, технічний паспорт на квартиру, довідка з місця проживання та акт про пожежу від 13.11.2008 року, не свідчать про відкрите, безперервне володіння позивачем квартирою [ADDRESS] протягом десяти років. Згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем в позовній заяві, [PERSON] у встановленому законом порядку вселилася в службову квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру на жиле приміщення, а тому вона знала і могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Ордер на квартиру [ADDRESS], як зазначено в прохальній частині позову, на ім"я позивача не видавався. Крім того, позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача - Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14" Житомирської міської ради, яке не є власником спірного жилого приміщення, а з власної ініціативи та без відповідного клопотання позивача суд не може замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу у якості співвідповідача відповідно до вимог ст.33 ЦПК України. Враховуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факту добросовісного володіння чужим майном, тобто, що вона при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на вказане майно. Крім того, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факту безперервного володіння спірною квартирою більше 10 років.

Outcome: dismissed