Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

у лютому 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1168, укладений між сторонами у справі. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що, укладаючи зазначений договір, вона мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом 1 групи, в силу похилого віку (74 роки на момент укладення договору) та за станом здоров"я (може пересуватися лише за допомогою милиць) потребує сторонньої допомоги і догляду. Відповідач є племінницею позивача і разом із своїми родичами обіцяла ще з 2006 року доглядати за позивачем, що підтверджується розпискою від 09.03.2006 р., підписаною [PERSON] (брат позивача), [PERSON] (його дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька) та відповідачем про те, що вони зобов"язуються довічно доглядати за позивачем. Розписка дана у присутності Дунаєвецького селищного голови [PERSON] , який проставив свій підпис та печатку. Також після укладення договору дарування були підписані ще два документи: розписка від 04.05.2014 р. про довічний догляд від [PERSON] , [PERSON] , а також розписка від 04.05.2014 р. про довічний догляд від відповідача та [PERSON] (чоловік відповідача) Позивач зазначає, що погодилась на передачу своєї квартири у власність відповідача лише за умови її довічного утримання та помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов"язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. За таких підстав, позивач просить: - визнати недійсним договір дарування квартири від 13.08.2013 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1168, - застосувати наслідки недійсності - повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 16) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року з метою забезпечення даного позову постановлено накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . (а.с. 24) 31 серпня 2016 року позивач подала заяву про доповнення позовних вимог, в якій, посилаючись на ч. 2 ст. 22 ЦК України, просить також стягнути з відповідача 296 10 грн. упущеної вимоги. (а.с. 50) Вказує, що середня ринкова вартість оренди однокімнатної квартири площею до 35 кв.м у мікрорайоні [ADDRESS] -2" у м. Києві становить 8 225 грн. З дня укладення договору дарування 13.08.2013 р. пройшло понад три роки. Отже, за 36 місяців позивач втратила упущеної вигоди 296 100 грн. (36 х 8 225 грн.) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересня 2016 року зобов"язано приватного нотаріуса КМНО Кобелєву Л.Д. надати копію оспорюваного договору дарування від 13.08.2013 р. (а.с. 58) 17 листопада 2016 року [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності. (а.с. 76) Відповідач просить відмовити в задоволенні позову, оскільки статтею 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Кива від 20 листопада 2018 року зупинено провадження у даній справі для проведення судово-медичної експертизи. (а.с. 242) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року поновлено провадження у даній справі. (а.с. 9 т.2) 23 жовтня 2017 року відповідач подала письмові заперечення по справі. (а.с. 163) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки під час укладення оспорюваного договору позивач була ознайомлена з його текстом, умовами, попередньо ознайомлена нотаріусом з нормами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, підтвердила, що діяла добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміючи значення своїх дій, стверджувала, що договір нею прочитаний, його суть та зміст, права та наслідки їй зрозумілі, що підтверджується самим договором. На думку відповідача, позивач не довела, що потребує сторонньої допомоги з боку відповідача, оскільки на момент укладання оспорюваного договору так само як і на даний час вона проживає за адресою: [ADDRESS] , у квартирі будинку, що належить ТОВ "Євродім - плюс" на умовах довічного піклування і утримання, в тому числі медичного, піклування та харчування, якими забезпечена позивач, є достатніми. Також вказує на те, що позивач є матеріально забезпеченою особою. Не зважаючи на вік позивачки, її стан здоров"я, вона не є такою, що об"єктивно потребує догляду і допомоги. Крім зазначеної квартири у будинку, що належить ТОВ "Євродім - Плюс", у власності позивачки також є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка є її місцем реєстрації. Фактично передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому відбулась одразу ж після укладення договору дарування. Відповідач прийняла квартиру, користується нею, зареєстрована у ній разом з двома дітьми, утримує, сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивач не довела обставин неправомірних дій відповідача, які стали би підставою для визнання договору недійсним з порушенням цивільних прав позивача та завдання їй збитків. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов, зазначивши, що предметом спору є визнання недійсним договору дарування, до якого передбачена загальна позовна давність, передбачена ст. 257 ЦК України, три роки. Спірний договір було укладено 13.08.2013 р., позивач звернулася у суд з даним позовом 09.02.2016 р., а тому строк позовної давності не пропущений. Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на те, що отримує від відповідача догляд та який частково отримувала деякий час після укладення договору, що свідчить про помилкове сприйняття позивачем умов договору, а отже цей договір підлягає визнанню недійсним. Також пояснила, що має проблеми з зором, тому зверталася до окуліста 24.06.2003 р., 24.09.2004 р., 24.06.2005 р., де їй діагностовано порушення зору, пов"язане зі старінням організму, що полягає в тому, що їй стає складно розрізняти дрібний шрифт, невеликі предмети на близькій від очей відстані. Також у зв"язку з катарактой позивач знаходиться на обліку в офтальмологічній лікарні. 04.07.2017 р. їй було проведено операцію на лівому оці з приводу "бурої ядерної катаракти обох очей", проте її зір погіршувався на протязі 5 років. Внаслідок таких захворювань позивач фізично не могла прочитати текст оспорюваного договору. Відповідач та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення. Третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не забезпечила явку свого представника. У клопотанні просить судовий розгляд проводити без участі їх представника. (а.с. 187) Третя особа - приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. в судове засідання не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 13 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського округу Кобелєвою А.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1168. (а.с. 6) Згідно п. 1.1 Договору дарувальник передала безоплатно у власність, а обдарована прийняла квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що даний договір дарування є недійсним, оскільки, укладаючи його, вона вважала, що відповідач доглядатиме її та надаватиме допомогу, так як вона є пенсіонером, у силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду. Фактично вона вважала, що укладає договір довічного утримання. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України) Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі №6-372цс16. Аналогічний правовий висновок містить у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа №6-93цс16), від 21 жовтня 2015 року (справа №6-202цс15), від 19 березня 2014 року (справа №6-9цс14), від 18 червня 2014 року (справа №6-69цс14). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є особою похилого віку. На момент укладення спірного договору дарування останній було 74 роки, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 19 лютого 2002 року Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві. (а.с. 9) Відповідно до довідки № 000573 Спеціалізованої травматологічної медико-соціальної експертної комісії Холоденко Є.Х. 26.10.2009 р. встановлена 1 група інвалідності. (а.с. 5) Заявляючи позовні вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, [PERSON] посилалася на те, що є одинокою, незабезпеченою людиною, яка потребувала допомоги. За станом здоров"я позивач може пересуватися лише за допомогою милиць, у зв"язку з чим потребує сторонньої допомоги і догляду. Відповідач [PERSON] є племінницею позивача і разом зі своїми родичами обіцяла ще з 2006 року доглядати за позивачем, що підтверджується розпискою від 09.03.2006 р., підписаною [PERSON] (брат позивача), [PERSON] (його дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька) та відповідачем про те, що вони зобов"язуються довічно доглядати за позивачем. (а.с. 12) Розписка дана у присутності Дунаєвецького селищного голови Кухаренка А.А . , який проставив свій підпис та печатку. Також після укладення договору дарування були підписані ще два документи: розписка від 04.05.2014 р. про довічний догляд від [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14), а також розписка від 04.05.2014 р. про довічний догляд від відповідача та [PERSON] (чоловік відповідача) (а.с. 13). Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановної сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зіьраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] не спростувала факт зобов"язань доглядати за [PERSON] . Підписання вищевказаних розписок вона підтвердила в судовому засіданні.Пояснила, що деякий час після підписання спірного договору доглядала за позивачем, привозила їй ліки та продукти, що свідчить про те, що між сторонами фактично склалися відносини, що випливають з договору довічного утримання. Зважаючи на зміст таких розписок, не можуть бути прийняті судом до уваги доводи відповідача про те, що позивач не потребує сторонньої допомоги з боку відповідача, оскільки на момент укладання оспорюваного договору так само як і на даний час вона проживає за адресою: [ADDRESS] , у квартирі будинку, що належить ТОВ "Євродім - плюс" на умовах довічного піклування і утримання, в тому числі медичного, піклування та харчування, якими забезпечена позивач, є достатніми. Отже, аналізуючи встановлені по справі обставини та надані сторонами докази в їх сукупності, а саме відсутність переконливих доказів щодо наміру [PERSON] укласти з [PERSON] договір дарування квартири, дії сторін, що передували укладенню договору дарування, суд приходить до висновку, що, укладаючи з відповідачем спірний Договір дарування квартири від 13 серпня 2013 року, [PERSON] мала на меті укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування квартири. Заява [PERSON] про застосування строку позовної давності не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки предметом спору є визнання недійсним договору дарування, до якого передбачена загальна позовна давність, встановлена ст. 257 ЦК України, три роки. Спірний договір було укладено 13.08.2013 р., позивач звернулася у суд з даним позовом 09.02.2016 р., а тому строк позовної давності не пропущений. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про визнання договору дарування недійсним є доведеною і підлягає задоволенню. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, позовна вимога [PERSON] про повернення в її власність квартири [ADDRESS] , на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України також підлягає задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення упущеної вигоди, на думку суду не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Так, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Суд доходить висновку про те, що на позивача у даній справі покладений обов`язок довести, що доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, а наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] в дохід держави 1 536,80 грн. судового збору.

Outcome: partial