Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

21 березня 2019 року [PERSON] звернувся до Ульяновського районного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання за ним права власності за набувальною давністю на автомобіль САЗ 3507, реєстраційний № [NUMBER], 1990 року випуску, синього кольору, тип ТЗ - самосвал, шасі ХТН531400L1329655. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 листопада 2010 року між ним та [PERSON], було укладено усну угоду щодо купівлі-продажу автомобіля САЗ 3507, реєстраційний № [NUMBER], 1990 року випуску, синього кольору та обговорено питання щодо подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На підтвердження угоди позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] обумовлену суму коштів - 20 000 (двадцять тисяч) гривень, отримавши від нього документи на автомобіль та ключі, про що останній надав розписку та зобов"язувався нотаріально оформити зазначену угоду до кінця 2012 року, але до цього часу він ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що добросовісно заволодів автомобілем [NUMBER], 1990 року випуску, синього кольору, тип ТЗ - самосвал, шасі ХТН531400L1329655. Визнання права власності на автомобіль позивачу необхідно для отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на своє ім"я. У зв'язку з цим, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з"явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з"явився про день і час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечень не має. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником автомобіля САЗ 3507, реєстраційний № [NUMBER], 1990 року випуску, синього кольору, тип ТЗ - самосвал, шасі ХТН531400L1329655 (а.с.7). 22.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усну угоду щодо купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], тип ТЗ - самосвал, шасі ХТН531400L1329655 та обговорено питання щодо подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На підтвердження угоди, позивач передав [PERSON] обумовлену суму коштів - 20 000 (двадцять тисяч) гривень, отримавши від нього документи та ключі від автомобіля, про що останній надав розписку (а.с.8). До цього часу відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.220 ЦК України та вимог п.4 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод дійсними", якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Аналізуючи представлені позивачем докази суд вважає, що при укладенні угоди між сторонами було досягнуто згоди про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, на виконання яких позивачем було сплачено обумовлену суму коштів відповідачу, а відповідач, відповідно до умов договору, передав йому ключі від автомобіля та наявні в нього документи, тобто виконали умови договору в частині фактичної передачі майна та забезпечення до нього вільного доступу. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути обєктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Обовязковою обставиною, яка має значення для визнання права власності на майно за набувальною давністю є відсутність у позивача інших підстав набуття права на це майно (ч.1ст.344 ЦК України). Виходячи із змісту статті матеріального закону, на яку як на підставу для висунення позовних вимог посилається позивач, і роз"яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, для отримання права власності на майно за набувальною давністю необхідно констатувати наявність сукупності передумов, однією з яких є добросовісність володіння чужим майном, тобто володіння за обставин, коли особа не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужою річчю, а також є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Окрім того, у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ст. ст. 219, 220, 328, 334 ЦК України,

Outcome: approved