Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

28 листопада 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати спільною сумісною власністю сторін, як подружжя 53/100 частин будинку [ADDRESS], та земельну ділянку, площею 0.0315 га , яка була передана відповідачці у приватну власність, цільове призначення якої саме для обслуговування даного житлового будинку, оскільки дану частину будинку сторонами було придбано за спільні заощадження подружжя за час перебування у шлюбі та поділити спільно нажите майно подружжя, а саме 53/100 частин будинку по [ADDRESS] між позивачем та відповідачем, порівну та визнати за кожним із них право власності на 53/200 частин даного будинку та по 1/2 ідеальній частині земельної ділянки, загальною площею 0,0315 га за цією ж адресою, цільове призначення якої саме для обслуговування житлового будинку. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1989 року, у якому мають дві повнолітні дочки. За час перебування у шлюбі нами, сторонами, було придбано 53/100 частини квартири у будинку [ADDRESS] , згідно із біржовим контрактом за № 030/н/97 договору купівлі-продажу квартири від 8 серпня 1997 року . Дана квартира складається з трьох житлових кімнат., площею відповідно 50,0 кв. м., кухні, площею 6,7 кв.м. коридорів. : площею 5,3 кв.м.6,8 кв.м та 9,9 кв.м , санвузла, площею 4,0 кв.м. Продавцем у даному договорі купівлі-продажу була [PERSON] , покупцем була за їх взаємною згодою вказана [PERSON], яка своєчасно зареєструвала даний договір купівлі-продажу в БТІ та ЕО та отримала реєстраційне посвідчення 11 серпня 1998 року на право особистої власності на 53/100 частини будинку [ADDRESS] за реєстровим номером 1136. Після придбання ними 53/100 частин даного будинку сторони спільно зробили ремонт у їх частині та з сім'єю вселилися у дану частину будинку та користувалися ним спільно. Відповідачка приватизувала частину земельної ділянки, площею 0,0315 кв.м, цільове призначення якої саме для обслуговування житлового будинку та їй було видано Державний акт на право власності на дану земельну ділянку від 22 вересня 2005 року та було у травні 2006 року складено висновок про варіант розподілу земельної ділянки між співвласницею [PERSON] /Труба/ [PERSON], якій належить 47/100 частин будинковолодіння та [PERSON] , якій належить 53/100 частини будинковолодіння . На даний час вони з дружиною проживають окремо, тому виникла необхідність у зверненні з даним позовом до суду про поділ майна подружжя, оскільки вони не підтримують жодних стосунків і добровільно вирішити спір про поділ майна подружжя не можуть. У зв'язку із чим змушений був звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та надали аналогічні пояснення як і в позовній заяві. Зазначили, що позивачка із відповідачем не проживають разом, шлюбні відносини не підтримують та не можуть досягнути компромісу у поділі спільного майна подружжя. У зв'язку із наведеним, сторона позивача змушена була звернутись до суду із позовом, який просить задовольнити. Суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку без відповідача, яка без поважних причин у судове засідання не прибула, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання. Однак матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконань про те, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно п.9 до "Прикінцевих та перехідних положень" ЦПК України (в редакції станом на 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Крім того, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи сторони перебувають у зареєстрованому Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області шлюбі з 20 травня 1989 року, актовий запис № 19, що стверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.08.2017 року. /а.с.13/ За час перебування у шлюбі відповідачкою [PERSON], було придбано 53/100 частини квартири у будинку [ADDRESS] , згідно із біржовим контрактом за № 030/н/97 договору купівлі-продажу квартири від 8 серпня 1997 року./а.с.8-10/ Дана квартира складається з трьох житлових кімнат., площею відповідно 50,0 кв. м. кухні, площею 6,7 кв.м. коридорів. : площею 5,3 кв.м.6,8 кв.м та 9,9 кв.м , санвузла, площею 4,0 кв.м . Продавцем у даному договорі купівлі-продажу була [PERSON], покупцем - [PERSON], яка зареєструвала даний договір купівлі-продажу в БТІ та ЕО та отримала реєстраційне посвідчення 11 серпня 1998 року на право особистої власності на 53/100 частини будинку [ADDRESS] за реєстровим номером 1136./а.с.8-10,12/ Крім того, відповідачка приватизувала частину земельної ділянки, площею 0,0315 кв.м , цільове призначення якої саме для обслуговування житлового будинку та їй було видано Державний акт на право власності на дану земельну ділянку від 22 вересня 2005 року та було у травні 2006 року складено висновок про варіант розподілу земельної ділянки між співвласницею [PERSON] /Труба/ [PERSON], якій належить 47/100 частин будинковолодіння та [PERSON] , якій належить 53/100 частини будинковолодіння. /а.с.11,16/ Від так, з огляду на вказані вище норми, суд приходить до переконань про те, що вимога про визнання спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, 53/100 частин будинку [ADDRESS] є підставною Згідно з ч.1 ст. 69СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу частка квартири та частина земельної ділянки, площею 0,0315 кв.м., цільовим призначенням якої є обслуговування будинку, є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя ні позивачем ні відповідачкою не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності на 53/200 частин даного будинку [ADDRESS] Що стосується вимог позивачки про визнання спільної сумісної власності сторін земельної ділянки площею 0.0315 га, яка була передана дружині у приватну власність, цільове призначення якої саме для обслуговування даного житлового будинку, оскільки дану частину будинку сторонами було придбано за спільні заощадження подружжя за час перебування у шлюбі та вимоги про поділ між сторонами земельної ділянки, а саме по 1/2 ідеальній частині земельної ділянки, загальною площею 0,0315 га за адресою: смт. Рудно, м. [ADDRESS] цільове призначення якої саме для обслуговування житлового будинку суд приходить до переконань, що у задоволенні таких слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22 вересня 2005 року, співвласником земельної ділянки площею 0.0315 га, яка знаходиться за адресою: смт. Рудно, м. [ADDRESS] цільове призначення якої саме для обслуговування житлового будинку, являється [PERSON]./а.с.16/ Крім того, суд критично ставиться до тверджень сторони позивача про розподіл земельної ділянки на підставі висноку обласного комунального підприємства "БТІ та ЕО" № 5/22842 від 30.05.2006 року /а.с.11/, оскільки такий несе лише рекомендаційний характер. Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Як вбачається з ч.2 ст. 50 ЦПК України, участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов'язки. Відповідно до положень ч.1 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Як вбчається з матеріалів позовної заяви та поданих до неї доказами, вказний предмет спору поширується також і на права [PERSON], як співвласниці спірної земельної ділянки, однак така, не була залечена до розгляду справи у якості співвідповідача, що унеможливлює розгляд питання про розподіл земельної ділянки, співвласником якої вона являється, у зв'язку із чим, у задоволенні заявлених вимог, що стосуються розподілу земельної ділянки слід відмовити. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 4 000 грн. 00 коп.

Outcome: partial