Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» 25.08.2015 р. звернулося в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості в загальній сумі 191864,36 грн. за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог представник позивача ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» зазначає, що 15.04.2008 р. між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК» (на даний час Публічне акціонерне товариство «БРОКБІЗНЕСБАНК») та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 4088/10. Відповідно до умов Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 10 000,00 доларів США під 13,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2018 року на споживчі цілі. 15.04.2008 р. між сторонами було підписано графік погашення кредитної заборгованості. АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі. У свою чергу, протягом дії кредитного договору, позичальник прийняті на себе зобовязання кредитним договором не виконував належним чином та прострочив виконання зобовязань по сплаті процентів. Також, 15.04.2008 року між відповідачем [PERSON] (поручителем), та банком було укладено договір поруки № 4088/10/1, згідно якого поручитель [PERSON] відповідає перед «БРОКБІЗНЕСБАНК» всім своїм майном за виконання [PERSON] всіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 4088/10 від 15 квітня 2008 року. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Про виникнення заборгованості у позичальника за кредитним договором і необхідність усунення порушення зобовязання відповідачі були повідомлені претензіями: від 05.01.2011р., № 494/045 від 05.06.2013р., вих. № 664/045 від 05.08.2013р., № 502/045 від 07.04.2014р., № 636/045 від 21.05.2014р., № 856/045 від 27.08.2014р., № 59/045іф від 04.03.2015р., які залишені без відповіді. Проте, кредит та відсотки відповідачами сплачувались невчасно та не повністю,, ніяких дій щодо погашення заборгованості з часу направлення листа-претензії відповідачі не вживають, термін повернення кредиту вважається таким, що настав. Відповідачі порушили свої зобовязання щодо термінів сплати кредитних коштів та процентів за користування ними. Зважаючи на наведене, представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 15.07.2015 р. в загальній сумі 191864,36 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту - 4176,50 дол. США, що екв. 91731,61 грн., заборгованість за процентами 195,57 дол. США, що екв. 4295,45 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 1398,35 дол. США, що екв. 30713,01 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 195,30 дол. США, що екв. 4289,35 грн., розмір процентів (3% річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими коштами - 177,08 дол. США, що екв. 3889,35 грн., неустойка згідно п.7.2. кредитного договору за невиконання п. 4.2.6. кредитного договору (неподання до Банку документів про страхування предмету іпотеки та сплати страхових сум) - 2592,70 дол. США, що екв. 56945,42 грн. Одночасно в позові зазначено, що Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 р. розпочата ліквідація Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», уповноваженою особою Фонду на ліквідацію призначено [PERSON] на період з 11.06.2014 р. по 10.06.2015 р., Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 103 від 21.05.2015 р. продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Брокбізнесбанк» до 10.06.2016 р. та продовжено строки повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON]. [PERSON] та [PERSON], відповідачі за первісним позовом, 05.02.2016 р. звернулись в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про порушення прав споживачів, визнання укладеного кредитного договору № 4088/10 від 15.04.2008 року та договору поруки № 4088/10/1 від 15.04.2008 року недійсними в момент укладення; про стягнення з ПАТ «Брокбізнесбанк» в користь [PERSON] незаконно отриманих коштів за кредитним договором та завданих збитків, застосувавши наслідки недійсності правочинів; про стягнення в їх користь 400000 грн. моральної шкоди, стягнути судові витрати в сумі 30000 грн., витребувати кредитну справу для призначення експертизи, призначити судово-економічну експертизу кредитного договору № 4088/10 від 15.04.2008 року та договору поруки № 4088/10/1 від 15.04.2008 року і всіх квитанцій для встановлення правильності нарахування кредитних коштів та визначення загальної суми погашення позик по кредитних договорах, проведення якої доручити Тернопільській філії Київського НДІСЕ, призначити почеркознавчу експертизу для встановлення достовірності підпису [PERSON], проведення якої доручити Львівському НДІСЕ, винести окрему ухвалу щодо притягнення посадових осіб відповідача, які допустили порушення цивільних прав [PERSON], до встановленої законом відповідальності. Зустрічні позовні вимоги мотивували тим, що споживчий кредит був наданий [PERSON] з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення ч.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору кредитодавець не ознайомлював позичальників письмово, в повному обсязі з усіма вимогами законодавства стосовно всіх аспектів укладення споживчого кредитного договору та похідних від нього договору поруки, іпотечного договору. Також зазначають, що «Брокбізнесбанк» займався незаконною діяльністю, так як його структурний підрозділ - Городенківське відділення Івано-Франківської філії АТ «Брокбізнесбанк» не занесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ні на момент укладення кредитного договору ні тепер), що є порушенням вимог ч.5 ст.95 ЦК України, яка передбачає, що відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Івано-Франківська філія АТ «Брокбізнесбанк» не є юридичною особою, не підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому для юридичних осіб, але інформація про її створення, як відокремленого підрозділу юридичної особи, також повинна включатись до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до вимог ч.2 ст.17, ст.28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». В зустрічному позові вказано, що кредитний договір укладався в Городенківському відділенні Івано-Франківської філії АТ «Брокбізнесбанк», тому оспорювані договори керівник Івано-Франківської філії [PERSON] не підписував і не був присутній при їх укладенні. Крім того, в кредитному договорі зазначені реквізити Івано-Франківської філії, яка на момент укладення спірного договору не володіла необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності. Спірні договори підписані неуповноваженою особою, оскільки згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 30.07.2015 р. правом підписувати договори від імені юридичної особи «Брокбізнесбанку» володіє керівник [PERSON], а не [PERSON] Позивачі [PERSON] вважають укладений договір нелегітимним, що тягне за собою визнання його недійсним, і відповідно - недійсним похідний від нього договір поруки. Крім того, в зустрічному позові зазначають, що оспорюваний договір поруки не відповідає вимогам законодавства, оскільки укладався між сторонами: Банк, Позичальник, Поручитель, а в договорі прописано взаємовідносини між Кредитором, Боржником і Поручителем, що не є тотожним. Також [PERSON] і [PERSON] вважають, що такі умови видачі кредиту вводили в оману, підприємницька діяльність банку є агресивною і забороненою до використання, тому є недійсними відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Кредитний договір підлягає скасуванню і визнанню недійсним з всіма правовими наслідками недійсності правочину, які звідси випливають. [PERSON] за кредитним договором сплатив майже 12000 доларів. Вважає, що з вини відповідача - банку, який видав йому валютний кредит, незаконно займаючись підприємницькою діяльністю та приховуючи від нього і його сімї інформацію, на яку по закону мав повне право; який не пояснив, що треба передбачити ризики від зміни курсу валют, а відбулась значна зміна валютного курсу, [PERSON] і [PERSON] завдано моральну шкоду в сумі 400 000 грн. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач і його сімя зазнали у звязку з протиправною поведінкою щодо його особистих прав споживача, завданих неправомірними діями відповідача, який незаконно уклав кабальний кредитний договір про надання споживчого кредиту, застосовуючи обман та нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману. Ухвалою суду від 09.02.2016 р. вказані справи обєднані в одне провадження. 13.07.2016 р. до суду надана заява про доповнення зустрічних позовних вимог, з якої слідує, що [PERSON] та [PERSON] підтримують раніше заявлені вимоги щодо визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та щодо винесення окремої ухвали; покликаючись на ст. 216, ч.1 ст. 229 ЦК України, просять застосувати наслідки недійсності правочину під впливом обману (згідно ч.2ст. 230 ЦК України), залишивши суму 10000 доларів США в розпорядженні первісного позивача ПАТ «Брокбізнесбанк» та стягнувши з нього в користь [PERSON]: а) суму 1768,86 доларів США,що еквівалентна 43959,71 грн., незаконно отриманих коштів за кредитним договором № 4088/10 від 15.04.2008 року; б) завдані збитки в подвійному розмірі в сумі 3537,72 доларів США, що еквівалентна 87919,42 грн.; від інших вимог відмовляються. В судових засіданнях представники позивача ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», просять позов задовольнити з підстав, зазначених в позові, згідно розрахунку заборгованості станом на 15.07.2015 р. Представники ПАТ [PERSON], [PERSON] зустрічний позов не визнали, вважають його таким, що не може бути задоволений. Зокрема, представник [PERSON] просив суд відмовити в його задоволенні та застосувати ст. 267 ЦК України, оскільки [PERSON] і [PERSON] про кредитний договір і про договір застави було відомо з моменту їх підписання, з 15.04.2008 р., а з позовом про визнання цих договорів недійсними вони звернулись тільки в 2015 р., в той час як строк позовної давності скінчився 2011 року. Про те, які суми підлягають сплаті за кредитним договором і в які строки, зазначено в підписаному сторонами кредитного договору Графіку погашення заборгованості, де вказана сума отриманого кредиту 10000 дол. США, суми відсотків, що підлягають сплаті - 6884,15 дол. США, всього суми сплати за час користування кредитом - 16884,15 дол. США (сукупна вартість кредиту), строк користування кредитом 120 місяців, відсоткова ставка - 13,5. Перед укладенням кредитного договору, ще 25.03.2008 р. [PERSON] особисто заповнив анкету-заяву на отримання кредиту, і до часу укладення кредитного договору мав достатньо часу для аналізу усіх наслідків отримання кредиту та для проведення підрахунків. Сторони при укладенні кредитного договору та договору поруки в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, які є необхідними для договорів даного виду; було дотримано усіх вимог чинного законодавства щодо укладення договорів, в т.ч. ст. 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про державне регулювання ринку фінансових послуг». Позивачі за зустрічним позовом, їх представник не довели факту спричинення зі сторони банку моральної шкоди, не було надано жодних доказів спричинення такої шкоди. Сторони оспорюваних договорів домовились про істотні умови договору, що і спричинило надання Банком кредит у сумі 10000 дол. США позичальнику. Щодо стягнення коштів за надання правової допомоги пояснив, що стороною не надано відомостей, розрахунків, актів прийому-передачі чи інших документів стосовно вчинення дій, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги, нема документального підтвердження. Представник [PERSON] пояснила, що кредит [PERSON] був наданий в розмірі 10000 дол. США під 13,05% річних; надані до уточнюючої позовної заяви квитанції не містять трьох квитанцій, які фактично сплачені позичальником і враховані банком в погашення тіла кредиту: від 30.09.2009 р. - 10,57 дол. США, від 02.10.2012 р. - 45,96 дол. США, від 12.12.2012 р. 52,4 дол. США; не всі надані до уточнюючої позовної заяви квитанції свідчать про погашення боргу. Зокрема, про поповнення поточного рахунку, а не про погашення кредиту, свідчать квитанції № 4 від 24.04.2009 р. на 103,69 дол. США (800 грн.), № 2 від 24.09.2009 р. на 144,87 дол. США, № 2 від 23.01.2013 р. на 100,46 дол. США. Позичальник сплатив: по тілу кредиту 5823,5 дол. США, відсотків - 8507,43 дол. США. Згідно Положення про Івано-Франківську філію АТ Брокбізнесбанк, вона має присвоєний банком реєстраційний код і вправі укладати договори, на які вона уповноважена банком на підставі Положення. [PERSON], який працював директором Івано-Франківської філії, згідно довіреностей мав повноваження від імені банку підписувати договори. Банк не здійснював нечесної підприємницької діяльності. Відповідач/позивач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позов ПАТ «Брокбізнесбанк» не визнає, зустрічний позов підтримує і просить задовольнити. Відповідач/позивач [PERSON], представник відповідачів/позивачів [PERSON] позовні вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» не визнали, просять відмовити в їх задоволенні, позов [PERSON] підтримали з підстав, викладених у зустрічному позові. [PERSON] пояснив суду, що в нього був недобудований будинок, потрібні були кошти для закінчення будівництва, тому що не мали де жити. Ствердив, що 15.04.2008 р. уклав договір і отримав у банку кредитні кошти в сумі 10 тис. дол. США. Ніхто його не примушував до укладення договору. При укладенні договору поруки мама не була присутня. Спочатку не було проблеми в сплаті кредиту, вчасно сплачував і тіло і відсотки, а коли почалась криза, звільнився з роботи, поїхав на роботу за кордон. Звідти періодично висилав гроші для погашення кредиту і відсотків за прострочку сплати. Городенківське відділення банку перестало працювати, не знали, куди платити до часу, коли прийшов лист з Івано-Франківської філії банку, де було зазначено, куди платити. З телебачення почув про те, що валютні кредити мали перераховувати на гривневі, тому звернувся до філії, де дізнався, що банк у стані припинення, тому це питання не зміг вирішити. Коли брав кредит, долар коштував 5 грн., а тепер за 1 долар тепер повинен платити 27 грн., за прострочення сплати санкції, тому вважає, що банк мав його повідомити про такі ризики. Представник звертає увагу суду на те, що згідно [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 30.07.2015 р., який доданий до позовної заяви, позивач є юридичною особою і перебуває в стані припинення, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію як керівник і підписант є [PERSON]. [PERSON], яка підписала позовну заяву, не є уповноваженою особою і не має права представляти інтереси позивача в суді та права підпису на документах від імені позивача, тому позов слід визнати таки, що не поданий і підписаний не уповноваженою особою. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд приходить до наступного. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 10.06.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято Постанову № 339 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (т. 1 а.с. 35). Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 р. розпочато ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] Відповідно до Рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 103 від 21.05.2015р. та № 896 від 02.06.2016р. процедуру ліквідації АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» продовжено, та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] (т.1 а.с.36-38, т.2 а.с.7). П. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що основними завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до п.1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Згідно з ч. 2 згаданої статті - на період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 37 вищезазначеного Закону, уповноважена особа фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа фонду має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду - діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; видає накази та розпорядження, дає доручення, обовязкові до виконання працівниками банку (п.1,2 ч.4 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб). Згідно ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа у встановленому законодавством порядку вживає заходів до повернення заборгованості позичальників перед Банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб. Представники АТ «Брокбізнесбанк» в даній справі діяли на підставі довіреностей, виданих уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк». Наведене спростовує посилання представника відповідача/позивача на те, що [PERSON], яка підписала позовну заяву, не є уповноваженою особою, не має права представляти інтереси позивача в суді та права підпису на документах від імені позивача. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Судом встановлено, що 15.04.2008 р. між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК», правонаступником якого є ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 4088/10 про надання останньому споживчого кредиту в сумі 10000 доларів США під 13,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2018 року. 15.04.2008 р. між сторонами було підписано графік погашення кредитної заборгованості. Відповідно до умов договору банк передав [PERSON], а він зобовязався в строки, обумовлені кредитним договором та згідно графіка, повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом. АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі (т.1 а.с. 6-12, 182-186, 226-229). Пунктом 2.1. Кредитного договору встановлено, що позичальник здійснює повернення кредиту у готівковій або у безготівковій формі на відкритий банком позичальнику позичковий рахунок згідно з графіком, який є невідємною частиною договору, а саме: щомісячно до 15 числа місяця, в погашення кредиту починаючи з травня 2008 р. 44дол. США , а потім щомісячно з червня 2008 р. до березня 2018 р. рівними частинами по 83дол. США, останній платіж 13.04.2018 р. - в сумі 162 дол. США, також визначені суми процентів, які підлягають помісячній сплаті (т.1 а.с. 11-12, 187-188, 229). У відповідності до п. 4.2 Договору позичальник зобовязаний здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, використати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. У разі порушення позичальником умов п.п.2.3.4. договору (щодо сплати щомісячних процентів), нарахування відсотків за користування кредитом або його частиною в наступному місяці здійснюється в розмірі процентної ставки, встановленої п.1.1. цього договору, збільшеної на два відсотки. Пунктом 2.3.1. Кредитного договору встановлено - проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений п.1.1 цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 в році. Згідно п. 2.3.2. Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється Банком у валюті кредиту щомісячно, за поточний календарний місяць в останній робочий день місяця. Виконання зобовязань [PERSON],за кредитним договором забезпечувалось укладеним з [PERSON] договором поруки від 15.04.2008 р. № 4088/10/1, відповідно до умов якого вона, як поручитель, на добровільних засадах зобовязалась відповідати перед «БРОКБІЗНЕСБАНК» всім своїм майном за виконання [PERSON] всіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 4088/10 від 15 квітня 2008 року (т.1 а.с. 13-15, 189-191, 230-231). Згідно п. 3.1 Договору поруки поручитель відповідає за зобовязаннями згідно з кредитним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, штрафних санкцій, відшкодування збитків тощо. Відповідач [PERSON] належним чином свої обовязки за кредитним договором не виконував, не сплачував щомісячно кредит у розмірі, визначеному графіком погашення, несвоєчасно і не у визначеному графіком строки сплачував відсотки за користування кредитом, таким чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 15.07.2015 р. виникла заборгованість перед банком в загальній сумі 191864,36 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту - 4176,50 дол. США, що екв. 91731,61 грн., заборгованість за процентами 195,57 дол.США, що екв. 4295,45 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 1398,35 дол.США, що екв. 30713,01 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 195,30 дол. США, що екв. 4289,35 грн., розмір процентів (3% річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими коштами - 177,08 дол. США, що екв. 3889,35 грн., неустойка згідно п.7.2. кредитного договору за невиконання п. 4.2.6. кредитного договору (неподання до Банку документів про страхування предмету іпотеки та сплати страхових сум) - 2592,70 дол. США, що екв. 56945,42 грн. Дана заборгованість підтверджується розрахунком за кредитним договором № 4088/10 (т.1 а.с. 19-23). Частиною 2 ст. 192 Цивільного кодексу України визначено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 7.1. Кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків виплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена в п.1.1 цього договору, від суми простроченої заборгованості (п. 7.1. Договору). Неустойка підлягає сплаті на письмову вимогу Банка. Неустойка нараховується із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році. У відповідності до ст. 509 ЦК України кредитор вправі вимагати виконання обов'язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх зобов'язань. В разі прострочення сплати чергового платежу по кредиту або процентів за користування кредитом строком понад 2 (два) місяці кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за цим договором (п. 3.1.3 Кредитного Договору). Для реалізації цього права Банк надсилає письмове повідомлення Позичальнику з відповідною вимогою. Після спливу 30 (тридцяти) календарних днів та за умови, що порушення не усунуте, на 31 (тридцять перший) календарний день після отримання Позичальником вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав і Позичальник зобов'язаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі. Якщо таке погашення не здійснене протягом 5 (п'яти) банківських днів, Банк має право вжити заходи по стягненню наявної заборгованості за цим договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Договором поруки встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором (п.4.2 ст. 4). У зв'язку з порушенням [PERSON] виконання грошових зобов'язань ПАТ "Брокбізнесбанк" скористався правом дострокового стягнення всієї суми заборгованості за кредитом та надіслав боржнику лист-вимогу вих. № 59/045іф від 04.03.2015 р., згідно якої вимагав повернути всю суму кредиту станом на 04.03.2015 р. протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги (т.1 а.с. 32). Отримавши вимогу банку про дострокове повернення кредитних коштів, боржник [PERSON] її не виконав. Отже, новий строк виконання договірних зобов'язань настав через 6 місяців з дня отримання вимоги. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-1077цс15, який згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів власних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. 25 серпня 2015 р., тобто до настання передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, ПАТ "Брокбізнесбанк" звернувся в суд з даним позовом. В силу приписів п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення /вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 2.1.1. Договору поруки № 4088/10/1 від 15.04.2008р. встановлено, що у разі невиконання Боржником своїх зобовязань за Кредитним договором, протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня невиконання кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до Поручителя. Заборгованість боржника перед Банком залишається не погашеною, [PERSON] своїх зобовязань, як поручитель за кредитними зобовязаннями Позичальника, теж не виконала. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 4.2.6 кредитного договору № 4088/10 від 15.04.2008 р. позичальник зобов`язався з метою забезпечення виконання своїх зобовязань за цим договором, застрахувати за власний рахунок предмет іпотеки - незакінчений житловий будинок загальною площею 215,8 кв.м (витяг з реєстру права власності на нерухоме майно № 18126140 від 18.03.2008 р.) на користь банку на строк не менше одного року 100% вартості предмету іпотеки. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів укладення договору страхування зазначеного нерухомого майна. Пунктом 7.2. Кредитного договору визначено, що Банк має право нараховувати позичальнику неустойку у розмірі 5 % процентів від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником п. 4.2.6. цього Договору за кожен факт порушення. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Стаття 524 Цивільного кодексу визначає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з ч. 2 ст. 533 цього ж Кодексу якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На час укладення кредитного договору позивач мав ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями та кредитний договір укладено у іноземній валюті. ПАТ «Брокбізнесбанк» просив стягнути з відповідачів неустойку, нараховану відповідно до умов договору з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на час подачі позову. Згідно п.8.6 ст. 8 кредитного договору сторони домовились, що строк позовної давності за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років. Оскільки за умовами договору передбачено нарахування неустойки від суми простроченої заборгованості, яка розраховується у іноземній валюті вимоги банку про стягнення неустойки на підставі п. 7.1 кредитного договору як за порушення строків погашення заборгованості за кредитом, так і за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, тому вимоги про їх стягнення у гривневому еквіваленті є законними та обґрунтованими. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про законність вимог первісного позивача, і вважає, що позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» слід задовольнити, стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» 191864,36 (Сто девяносто одну тисячу вісімсот шістдесят чотири грн. 36 коп.) заборгованості станом на 15.07.2015 р. за кредитним договором № 4088/10 від 15.04.2008 р., яка складається з: заборгованість по кредиту - 4176,50 дол. США, що еквівалентно 91731,61 грн., заборгованість за процентами 195,57 дол. США, що екв. 4295,45 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 1398,35 дол.США, що екв. 30713,01 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 195,30 дол. США, що екв. 4289,35 грн., розмір процентів (3% річних згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими коштами - 177,08 дол. США, що екв. 3889,35 грн., неустойка згідно п.7.2. кредитного договору за невиконання п. 4.2.6. кредитного договору (неподання до Банку документів про страхування предмету іпотеки та сплати страхових сум) - 2592,70 дол. США, що екв. 56945,42 грн. Вирішуючи позов [PERSON] та [PERSON] суд виходить з такого. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 1 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитна установа це фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик; банки належать до фінансових установ. Основним із законодавчих актів, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України "Про банки і банківську діяльність", який дає визначення, що банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Ч. 1 ст. 49 згаданого Закону встановлено, що як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону. А у відповідності з нормами статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, операції з валютними цінностями. Отже, згідно з Законом України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, отримання відсотків від позичальників за такими кредитами на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. У відповідності до ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, однією з підстав для визнання недійсним кредитного договору позивачі зазначають те, що банк не надав їм, як споживачам фінансових послуг, повної інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". З досліджених судом матеріалів встановлено, що [PERSON] 25.03.2008 р. надавав банку заявку-анкету на отримання споживчого кредиту, а кредитний договір був укладений 15.04.2008 р. Згідно п. 8.3 ст.8 кредитного Договору від 15.04.2008 р. «позичальник підписанням цього договору підтверджує, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України "Про захист прав споживачів" та нормативно-правовими актами Національного банку України». Підпис позичальника в даному договорі (ст.10) є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірника договору на дату його укладення та ознайомлення у письмовій формі з інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство. Отримання позивачем всієї інформації про умови кредитування підтверджується також графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що є невідємною частиною кредитного договору, який особисто підписаний [PERSON] Окрім того, сторона мала можливість ознайомитися з текстом договору і з графіком погашення заборгованості до часу їх підписання. Тобто, підписуючи кредитний договір, позивач [PERSON] підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту, які він повинен сплатити по договору та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеним договором чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, тому позичальник ознайомлений з усіма умовами кредиту. До банку із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору позивач не звертався. Кредитні кошти позичальник отримав, що ствердив у судовому засіданні. Після укладення кредитного договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, регулювання яких передбачено положеннями ЦК України та спеціальним законодавством у системі кредитування, тому Закон України "Про захист прав споживачів" не може застосовуватись для визнання кредиту недійсним, оскільки предметом і підставою даного позову не є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, які передують укладенню договору. Таку позицію висловив Верховний суд України в Постанові від 23.05.2012 р. по справі № 6-39 цс12. Згідно Положення про Івано-Франківську філію АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», затвердженого Постановою спостережної Ради АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» 27.04.2007 р. філія є відокремленим структурним підрозділом Банку, що не має статусу юридичної особи і здійснює свою діяльність від імені банку; філія має код, окремий баланс, який входить до консолідованого балансу Банку, вона має присвоєний банком реєстраційний код і вправі укладати договори, на які вона уповноважена банком на підставі Положення. Згідно п.4.1 Положення загальне управління діяльністю філії здійснює Банк в особі Правління Банку та [PERSON] банку. Управління поточною діяльністю банку здійснює директор філії, який призначається та звільняється з посади Головою правління за погодженням з Правлінням Банку. Межі його повноважень визначає довіреність Банку, зазначає п. 4.3 Положення. (т.1 а.с. 201-208, 241-244). Наказом (по особовому складу) АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» від 23.09.2004 р. № 173/3 [PERSON] призначено з 27.09.2004 р. на посаду директора Івано-Франківської філії АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (т.1 а.с. 236). Згідно довіреностей: від 14.02.2007 р., від 24.07.2007 р., від 25.04.2008 р. (т.1 а.с. 237-240), [PERSON] мав повноваження від імені банку укладати, підписувати, вносити зміни, та розривати кредитні договори, договори застави, іпотеки. Доказів того, що кредитний договір був укладений в м. Городенка, а не в м. Івано-Франківськ, як зазначено в самому кредитному договорі, і що договір поруки не підписаний поручителем, - суду не надано. Підписи сторін підтверджують як умови договорів, так і місце їх укладення. Судом не встановлено укладення кредитного договору внаслідок обману, та що банк здійснював нечесну підприємницьку діяльність. Те, що позичальник належним чином не ознайомився із змістом кредитного договору, свідчить про власну недбалість в діях позивача. Відповідно до п. 8.5 ст. 8 Кредитного договору - «Позичальник підписанням цього договору підтверджує, що він несе валютні ризики, які можуть виникати під час виконання ним зобовязань за цим договором». Зміна валютного курсу в 2015 р. порівняно з курсом на час укладення кредитного договору 15.04.2008 р. не є обманом зі сторони банку і не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, так як валютні ризики за кредитним договором несе позичальник. Під час укладення договору у позивача була можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи із динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та можливість отримання кредиту в національній валюті. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. При укладенні кредитного договору [PERSON] діяв вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину, його умови (зміст), тобто сторонами спільно погоджено всі істотні умови. Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими. Підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним судом не встановлено. Відповідно до ст. 553 ЦК України - за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За договором поруки № 4088/10/1 від 15.04.2008 р. його сторонами є АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (Банк), [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Поручитель). Оскільки поручитель [PERSON] поручається перед кредитором боржника -АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» (Банком) за виконання позичальником [PERSON] обовязку повернути кошти за кредитним договором, який не виконав зобовязання в строк, встановлений договором, і внаслідок невиконання зобовязання за кредитним договором [PERSON] вважається боржником, що прострочив (ч.1 ст. 612 ЦК), то, відповідно - банк АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» є кредитором боржника. Наведені відповідачами/ позивачами обставини щодо невідповідності договору поруки вимогам законодавства не є підставою для визнання договору поруки недійсним. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються вищевказаним договорами та ЦК України, зокрема, главою 71, нормами якого стягнення моральної шкоди не передбачено, також не передбачено відшкодування моральної шкоди також і укладеними між сторонами кредитним договором та договором поруки . В ході судового розгляду не знайшло підтвердження наведене в зустрічному позові, що з вини банку, який видав валютний кредит, незаконно займаючись підприємницькою діяльністю, приховуючи від [PERSON] і його сімї інформацію, на яку по закону мав повне право щодо ризиків від зміни курсу валют, шляхом обману, [PERSON] та [PERSON] завдано моральну шкоду в сумі 400000 грн. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню, тому в їх задоволенні слід відмовити. Із відмови в задоволенні цих позовних вимог слідує відмова винести окрему ухвалу щодо притягнення до встановленої законом відповідальності посадових осіб ПАТ «Брокбізнесбанк». Згідно роз'яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] і [PERSON] за недоведеністю позовних вимог, яка є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд не вирішує питання щодо відмови в задоволені позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником ПАТ «Брокбізнесбанк». У відповідності до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції Закону України від 23.02.2012 р. № 4452-V, що діяла на момент звернення позивача з позовом до суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб була звільнена від сплати судового збору. Питання про судовий збір суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ЦК України, Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved