Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У грудні 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство " Укрсоцбанк " звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, свої вимоги мотивувавши тим, що 23 лютого 2007 року Акціонерно - комерційний банк соціального розвитку " Укрсоцбанк " та [PERSON] уклали Договір № 39. 29 - 50 / 615к, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу - 1 кредит в сумі 70 200. 00 ( Сімдесят тисяч двісті доларів США 0 центів ), з порядком повернення кредиту, передбаченим Статтею 1 Договору кредиту зі сплатою 12, 25 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 22 березня 2019 року або достроково у випадках, передбачених Договором кредиту. 20 травня 2009 року було укладено додаткову угоду до договору кредиту № 39. 29 - 50 / 615к , згідно якої підвищено процентну ставку до 14. 00 %. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, Позивач, Відповідач - 1 та [PERSON] уклали Договір поруки № 39. 29 - 50 / 302п , відповідно до якого Відповідач - 2 зобов'язався перед Позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Відповідачем - 1 зобов'язань за Договором кредиту. Свої зобов'язання, визначені Договору кредиту, Позивачем виконано належним чином в повному обсязі, а саме: відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту. Відповідачем - 1 не виконуються умови Договору кредиту - порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів. Позивачем було надіслано Відповідачам вимогу терміново сплатити заборгованість. Проте дану вимогу ні Відповідачем - 1 ні Відповідачем - 2 не виконано. Через неналежне виконання взятих на себе зобов'язань Відповідачем - 1 призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на дату розрахунку складає 3 603 199 гривень 56 копійок ( Три мільйона шістсот три тисячі сто дев'яносто дев'ять гривень 56 копійок ), яка складається з наступного : - Сума заборгованості за кредитом 58 883 ( п"ятдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят три ) долари США 69 центів, що еквівалентно 1 461 390 ( один мільйон чотириста шістдесят одна тисяча триста дев"яносто ) гривень 90 копійок. - Сума заборгованості за відсотками 49 472 ( сорок дев"ять тисяч чотириста сімдесят два ) долари США 09 центів, що еквівалентно 1 227 811 ( один мільйон двісті двадцять сім тисяч вісімсот одинадцять ) гривень 34 копійок. - Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 17 217 ( сімнадцять тисяч двісті сімнадцять ) долари США 80 центів, що еквівалентно 427 315 ( чотириста двадцять сім триста п"ятнадцять ) гривень 89 копійок. - Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 19 609 ( дев"ятнадцять тисяч шістсот дев"ять ) доларів США 81 центів, що еквівалентно 486 681 ( чотириста вісімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят одна ) гривня 42 копійок. Загальна сума заборгованості 145 183 ( сто сорок п"ять сто вісімдесят три ) долари США 39 центів, які позивач Публічне акціонерне товариство " Укрсоцбанк " і просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON], на свою користь. В свою чергу 16 березня 2017 року через загальну канцелярію суду за вх. № 12889 від представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], який діє на підставі витягу з договору № 056 про надання правової допомоги від 14 березня 2017 року ( а. с. 95, І том ) та ордеру від 15 березня 2017 року ( а. с. 96, І том ) надійшов зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства " Укрсоцбанк " , третя особа - [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Ухвалою суду від 20 березня 2017 року об'єднано вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства " Укрсоцбанк " , третя особа - [PERSON] про визнання недійсним договору поруки в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства " Укрсоцбанк " до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої зустрічні позовні вимогу [PERSON] мотивував тим, що в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 23 лютого 2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку " Укрсоцбанк " та [PERSON] був укладений кредитний договір № 39. 29 - 50 / 615 к відповідно до якого Банк повинен надати [PERSON] кредит у сумі 70 200 доларів США зі сплатою 12, 25 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 22 березня 2019 року. В забезпечення виконання зобов"язання за кредитним договором 23 лютого 2007 року між Банком, Позивачем та третьої особою було укладено договір поруки 39. 29 - 50 / 302п відповідно до якого Позивачем та третьою особою було укладено договір поруки 39. 29 - 50 / 302 п відповідно до якого Позивач є Поручителем за договором кредиту. Відповідно до підпункту 2. 1. 1 пункту 2. 1 Договору поруки Зміст забезпеченого порукою зобов"язання, його розмір, строк та порядок виконання, сплата процентів за користування кредитом у розмірі 12, 25 відсотків річних. 20 травня 2009 року Відповідачем із третьою особою було укладено двосторонню Додаткову угоду договору кредиту № 39. 29 - 50 / 615 к, згідно якої підвищено процентну ставку до 14 % та складено новий графік погашення заборгованості, у розмірі щомісячних платежів було підвищено. Згідно підпунктів 3. 3. 1 та 3. 3. 2. пункту 3. 3. Договору Поруки Кредитор ( тобто Відповідач за зустрічним позовом ) зобов'язаний: 3. 3. 1. протягом п'яти робочих днів від дати невиконання Позичальником зобов'язань, забезпечених порукою повідомити про це Поручителя з наданням інформації щодо обсягів виконаного Позичальником зобов 'язання та невиконаного зобов 'язання; 3. 3. 2. до моменту виконання Зобов'язань забезпечених порукою, не змінювати умов Договору кредиту без попереднього письмового погодження Поручителя; Про невиконання Позичальником зобов'язань, забезпечених порукою Позивача Відповідачем протягом п'яти робочих днів повідомлено не було. Додаткова угода до Кредитного договору від 20 травня 2009 року, якою було змінено процентну ставку у бік підвищення до 14 % , що збільшило обсяг відповідальності Позивача, була укладена Відповідачем із третьою особою без відома Позивача, що було прямо заборонено положеннями п. 3. 3. 2 Договору поруки. Крім того підвищену процентну ставку у розмірі 14 % відповідно до цієї Додаткової угоди було встановлено з 03 листопада 2008 року, тобто розповсюджено в зворотному часі майже на сім місяців до укладання цієї Додаткової угоди, що взагалі суперечить умовам Договору поруки. Тобто Відповідач, крім того, що письмово не повідомив і не погодив з Позивачем укладання Додаткової угоди та збільшення зобов'язань, так він цією Додатковою угодою встановив збільшення зобов'язання для поручителя, яке об'єктивно будь-яким способом письмово погодити не можливо. Окрім цього, жодного повідомлення про невиконання Позичальником зобов'язань, забезпечених порукою до Позивача від Відповідача не надходило. Відповідачем за первісним позовом не повідомлено, з якої дати Позичальник не виконував свої зобов'язання. Копія рекомендованого повідомлення, яка надана до суду Відповідачем на підтвердження направлення претензії нібито 31 березня 2016 року Позичальникові та Позивачеві не містить підпису Позивача. Лист про погашення заборгованості за кредитом нібито надісланий Банком 31 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] надіслано з приводу Кредиту у сумі 30 000 доларів США, але Позивач за Договором поруки виступав поручителем за Кредитним договором у сумі 70 200 доларів США і щодо кредитних зобов'язань [PERSON] у розмірі 30 000 доларів США йому нічого не відомо. Окрім цього, у вказаному листі Банку від 31 березня 2016 року немає жодної вказівки на дату невиконання Позичальником зобов'язань, не надано інформації щодо обсягів виконаного і Позичальником зобов'язання та невиконаного зобов'язання, що суперечить положенням п .3. 3. 1. Договору поруки. У зв"язку з вищенаведеним у своїй зустрічній позовній заяві позивач просить визнати припиненою поруку за Договором поруки № 39. 29 - 50 / 302п від 23 лютого 2007 року, укладеним між АКБ СЦ " Укрсоцбанк " та [PERSON], стягнути витрати по правової допомозі та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства " Укрсоцбанк ", що діє на підставі довіреності № 02 - 38 / 2848 від 05 грудня 2017 року Авдєєва Марія Костянтинівна первинні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, щодо зустрічного позову просила відмовити в його задоволення. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі ордеру серії КС № 35392 від 23 травня 2017 року ( а. с. 138, І том ) та договору № 061 про надання правової допомоги ( витяг ) від 11 квітня 2017 року ( а. с. 139 , І том ) [PERSON] в задоволенні первісного позову просив відмовити в повному обсязі, що стосується зустрічного позову просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], який діє на підставі витягу з договору № 056 про надання правової допомоги від 14 березня 2017 року ( а. с. 95, І том ) та ордеру від 15 березня 2017 року ( а. с. 96, І том ) в задоволенні первісного позову просив відмовити в повному обсязі, що стосується зустрічного позову підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Суд, вислухавши пояснення учасників даного цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків та відповідних правовідносин. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] уклали Договір № 39. 29 - 50 / 615к, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу - 1 кредит в сумі 70 200. 00 ( Сімдесят тисяч двісті доларів США 0 центів ), з порядком повернення кредиту, передбаченим Статтею 1 Договору кредиту зі сплатою 12, 25 відсотків річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 22 березня 2019 року або достроково у випадках, передбачених Договором кредиту. 20 травня 2009 року було укладено додаткову угоду до договору кредиту № 39. 29 - 50 / 615к , згідно якої підвищено процентну ставку до 14. 00 %. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, Позивач, Відповідач - 1 та [PERSON] уклали Договір поруки № 39. 29 - 50 / 302п , відповідно до якого Відповідач - 2 зобов'язався перед Позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Відповідачем - 1 зобов'язань за Договором кредиту. Свої зобов'язання, визначені Договору кредиту, Позивачем виконано належним чином в повному обсязі, а саме: відкрито позичковий рахунок та надано суму кредиту. Відповідачем - 1 не виконуються умови Договору кредиту у зв"язку з чим виникла заборгованість. Відповідно до ст. 1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов"язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання ( неналежне виконання ). Якщо у зобов"язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ). Зобов"язання, строк ( термін ) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події ( частина перша статті 530 ЦК України ). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням ), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В даному випадку встановлено строки виконання боржником окремих зобов"язань ( внесення щомісячних платежів ), що входять до змісту зобов"язання. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15 - Про систему валютного регулювання і валютного контролю, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Судом в ході судового розгляду встановлено, що Публічне акціонерне товариство « Укрсоцбанк » має всі необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України « Про банки та банківську діяльність » та Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання та валютного контролю », що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Виходячи з того, що виконання договірних зобов"язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування кредитом. Враховуючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів, а також виходячи із умов договору щодо нарахування пені, вимог закону щодо обчислення пені у національній валюті, пеня в даному випадку має обчислюватися в гривнях від суми простроченого платежу, визначеної за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до ст. 525 ЦК України: одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України , порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов"язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отримання такої письмової згоди прямо передбачено договором поруки. Додаткова угода до Кредитного договору від 20 травня 2009 року, якою було змінено процентну ставку у бік підвищення до 14 % , що збільшило обсяг відповідальності [PERSON], була укладена Відповідачем із третьою особою [PERSON], без відома [PERSON] , що було прямо заборонено положеннями п. 3. 3. 2 Договору поруки. Крім того підвищену процентну ставку у розмірі 14 % відповідно до цієї Додаткової угоди було встановлено з 03 листопада 2008 року. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб"єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання ) порушених ( оспорюваних ) прав та вплив на порушника. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору ( постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р.оку у справі № 6 - 134цс12 ). У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов"язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою, виходячи із основних засад цивільного судочинства. Законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов"язане припинення поруки ( постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6 - 69цс11). За змістом статей 559, 598 ЦК припинення зобов"язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб"єктивне право і кореспондуючий йому обов"язок перестають існувати. Вживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК термін « порука » використовується в розумінні зобов"язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Суд, виходячи з положень ст. ст. 2, 5 ЦПК України, вважає можливим задовольнити зустрічний позов [PERSON] у повному обсязі та захистити його права шляхом визнання поруки за договором поруки припиненою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial