Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилався на те, що 25.12.2006 року між ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит, згідно якого позичальнику було встановлено кредитну лінію, що не може перевищувати 15200 доларів США з кінцевим строком повернення до 15.12.2026 року зі сплатою 14 відсотків річних. Відповідно до умов договору боржник зобовязався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. В подальшому, умови договору щодо кредитного ліміту за погодженням сторін змінювались. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 25.12.2006 року між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідачі надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №13, що по вул. Руській, 255 м.Чернівці, загальною площею 70,00 кв.м., в тому числі житловою площею 41,50 кв.м., яка належить відповідачам на праві власності. Згідно договору про внесення змін і доповнень до іпотечного договору від 11.05.2007 року сторони визначили вартість предмету іпотеки у розмірі 382000 гривень. Також вказував на те, що станом 01.09.2013 року у звязку з неналежним виконанням зобовязань у відповідача [PERSON] наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 547777 грн. 55 коп., в тому числі: 481061 грн. 81 коп. заборгованість за кредитом; 60452 грн. 74 коп. заборгованість по відсотках; 3608 грн. 00 коп. заборгованість по комісії; 2653 грн. 00 коп. заборгованість по пені. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №3182 від 25.12.2006 року в сумі 547777 грн. 55 коп. просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №13, що по вул. Руській, 255 м.Чернівці, загальною площею 70,00 кв.м., в тому числі житловою площею 41,50 кв.м., яка належить відповідачам на праві власності. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі незалежної оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження. Представник ПАТ «Альфа-Банк» у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Пояснив, що усі наявні у них документи було надано суду. Крім того, представником третьої особи було безпосередньо надано у розпорядження експерта матеріали наявної у них кредитної справи. На підставі ст.169 ЦПК України, суд визнає причину неявки представника позивача у судове засідання 10.03.2016 року неповажною та вважає за можливе завершити розгляд справи у його відсутності, оскільки в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без його участі. Крім того, останній неодноразово звертався до суду з заявами про відкладення розгляду справи, які задовольнялись судом, а подана заява про відкладення розгляду справи 10.03.2016 року у звязку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, на думку суду, є необґрунтованою та не може бути визнана поважною причиною неявки у судове засідання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що банком не було доведено існування заборгованості у зазначеному розмірі. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи ПАТ «Промінвестбанк» у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом. В матеріалах справи наявні письмові пояснення, в яких представник повідомив, що банк переуступив право вимоги за договором про іпотечний кредит №3182 від 25.12.2006 року ПАТ «Альфа-Банк». Суд, вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 25.12.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №3182, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії із встановленням ліміту не більше 15200 доларів США з кінцевим строком повернення до 15.12.2026 року зі сплатою 14 відсотків річних для споживчих цілей. (а.с.18-20 Том №1). Пунктом 2.7 Договору сторони погодили, що за надання та обслуговування кредиту банк встановлює комісійну винагороду за управління кредитними коштами в розмірі 1% річних від кредитної заборгованості та сплачується в гривнях. За змістом п.3.5 Договору проценти та комісійна винагорода за користування кредитом нараховуються банком щомісячно 20 числа за період з першого числа місяця по останній календарний день поточного місяця та сплачуються позичальником в термін з дати нарахування до першого числа наступного місяця. Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. \~ Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України \~розмір і порядок одержання \~процентів встановлюється договором. \~ З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. \~ Факт одержання коштів відповідачем [PERSON] підтверджується заявою [PERSON] на отримання кредиту (а.с.35-36 Том №1), а також меморіальними ордерами № 39 від 26.12.2006 року та №8 від 11.05.2007 року, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.251-252 Том №2). Крім того, суд враховує, що відповідачем [PERSON] було долучено до матеріалів справи копії квитанцій про періодичну сплату заборгованості по відсоткам та пені, що також свідчить про факт отримання відповідачем кредитних коштів (а.с.157-222 Том №1). Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок у зобовязанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. В подальшому, 10.05.2007 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору №3182, який сторони погодили, що максимальна заборгованість за кредитом (ліміт) не може перевищувати 60200 доларів США (а.с.21 Том №1). При цьому, згідно ст.ст.611, ст.651 Цивільного кодексу України, по зобовязаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються, що наступили, згідно вказаної в повідомленні дати. Як вбачається з дослідженого судом розрахунку заборгованості, станом 01.09.2013 року у звязку з неналежним виконанням зобовязань у відповідача [PERSON] наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 547777 грн. 55 коп., в тому числі: 481061 грн. 81 коп. заборгованість за кредитом; 60452 грн. 74 коп. заборгованість по відсотках; 3608 грн. 00 коп. заборгованість по комісії; 2653 грн. 00 коп. заборгованість по пені (а.с.38, 128-132 Том №1). 22.10.2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про погашення суми заборгованості у розмірі 68532 ,16 доларів США, на яку останні не відреагували (а.с.39-40 Том №1). Судом також встановлено, що 25.12.2006 року між Акціонерним комерційним Промислово-Інвестиційним банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON], було укладено іпотечний договір (а.с.22-27 Том№1). Цим договором були забезпечені вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №3182 від 25.12.2016 року з подальшими змінами (а.с.28 Том №1). З метою забезпечення виконання позичальником вказаних зобовязань, іпотекодавеці передали в іпотеку іпотекодержателю квартиру №13, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 70,00 кв.м., в тому числі житловою площею 41,50 кв.м., що розташована в м.Чернівці по вул.Руській, 255 (а.с.22 Том №1). Сторони погодили вартість предмету іпотеки у розмірі 382000 грн. 00 коп. (а.с.29 Том №1). Відповідно до умов Договору, зокрема п.3.1.8, іпотекодержатель має право вимагати від боржника незалежно від настання строку погашення кредиту дострокового виконання зобовязань за кредитним договором, а при незадоволенні його вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності до вимог закону та цього договору у випадку невиконання зобовязань за кредитним договором. За змістом розділу пятого Договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором вони не будуть виконані в повному обсязі, зокрема: при повному або частковому неповерненні у встановлені відповідно до кредитного договору строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у передбачені кредитним договором строки сум процентів, неустойки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису або згідно цього Договору в добровільному порядку. На час розгляду справи судом договір іпотеки є чинним у судовому порядку недійсним не визнавався. Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ч.5 статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ст. ст. 33, 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Положеннями ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України Про іпотеку визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, суд вважає, що існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Доводи представника відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог з тих підстав, що розмір заборгованості у зазначеному розмірі є недоведеним суд відхиляє з огляду на наступне. Так, згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. \~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Так, ухвалою суду від 15.10.2015 року судом по справі було призначено судову бухгалтерсько-економічну експертизу. Однак, 23.02.2016 року матеріали цивільної справи судовим експертом було повернуто до суду без виконання ухвали суду про призначення експертизи у звязку з ненаданням додаткових документів, які, зокрема, повинен був надати відповідач [PERSON] Згідно ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На підставі наведеного, а також дослідивши наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості (а.с.129-132 Том №1) та співставивши його з наданими відповідачем квитанціями про оплату, які відображені у розрахунку, суд вважає доведеним факт існування заборгованості у розмірі, зазначеному позивачем. \~ При вирішенні даного спору суд також керується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Буланов та Купчик проти України" (N 7714/06) від 09 грудня 2010 року Судом було зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (див., наприклад, рішення у справі "Кутій проти Хорватії". З урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини, суд зауважує, що позивач ПАТ «Альфа-Банк» має право на вирішення його спору судом, а тому суд вирішує даний спір на підставі наявних у матеріалах цивільної справи доказів. \~ Разом із тим, суд враховує, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Положеннями вказаного закону встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими їм кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (частина 1 Закону). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (частина 4). Суд вважає, що дія даного Закону поширюється на правовідносини, які склались між сторонами спору. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті, використовується відповідачами як місце їх постійного проживання (а.с.44-45 Том №1). Іншого житла вони не мають. Загальна площа квартири складає 70,00 кв.м і не перевищує передбачений законом розмір. Статтею 3 Закону України «Про мараторій» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, та не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобовязань, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мараторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мараторій». Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-483цс від 09.09.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. За таких обставин, суд вважає, що позов ПАТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню.

Outcome: approved