Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, а в процесі розгляду, свої позвні вимоги уточнила і посилалася на те, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 14 березня 2012 року. Від даного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. В період шлюбу, колишнім подружжям придбано майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], транспортний засіб ВАЗ 2001, 1988 року випуску, транспортний засіб ГАЗ 24 1976 року випуску і транспортний засіб ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску. На підставі викладеного, позивач прохала суд, визнати вищевказане майно спільно сумісною власністю подружжя та поділити його, а саме: визнати за [PERSON], право власності на 23 частини житлового будинку [ADDRESS] та визнати за [PERSON], право власності на 13 частини цього житлового будинку; визнати за [PERSON] право власності на 12 транспортного засобу ГАЗ 31105-801, д.н.з. [NUMBER], 2007 року випуску; визнати за [PERSON] право власності на 12 цього ж транспортного засобу; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 12 вартості транспортного засобу ГАЗ 31105-801, д.н.з. [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 12 транспортного засобу ВАЗ 2101, д.н.з.[NUMBER], 1988 року випуску; визнати за [PERSON] право власності на 12 цього ж транспортного засобу; визнати за [PERSON] право власності на 12 транспортного засобу ГАЗ - 24, д.н.з.[NUMBER], 1976 року випуску; визнати за [PERSON] право власності на 12 цього ж транспортного засобу; та стягнути з відповідача на її користь судовий збір. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені уточнені позовні вимоги та зазначила, що між нею і відповідачем не досягнуто добровільної домовленості про порядок поділу майна. А тому, просить задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі, оскільки все перераховане вище майно, було придбане колишнім подружжям в період коли, вони проживали разом однією сім»єю. Однак, зареєстровано все майно тільки на одного відповідача, а отже на її думку, тільки він є власником майна, а в неї не має нічого. Представник позивача - адвокат [PERSON] підтримала правову позицію своєї довірительниці, прохала задовольнити уточнені позовні вимоги і вказала, що прохає суд відступити від рівності долей сторін, врахувавши, що з позивачем проживає їх спільний з відповідачем син, на якого відповідач сплачує аліменти за рішенням суду. Однак, їх розміру не достатнього для належного матеріального забезпечення дитини всім необхідним для його життя, розвитку та навчання. Крім того, представник позивача зазначила, що на її особисту думку, відповідач навмисно не йде на добровільне вирішення спору щодо поділу майна, а ті варіанти які він пропонував позивачу, не влаштовують позивача. Крім того, відповідач без відома позивача за довіреністю продав автомобіль, тоді коли ще позивач та відповідач проживалаи однією сім"єю. В свою чергу, адвокат [PERSON], вказала, що відповідач не бажаючи розподілити майно подружжя добровільно, надав суду недостовірну довідку, щодо його проживання у період з лютого 2007 року по 2010 рік. Адже, він ніколи в той період не жив за адресою, що вказана в довідці, а проживав однією сім»єю з позивачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог, про що надав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач по справі це його колишня дружина, шлюб з якою розірваний 14 березня 2012 року. Від шлюбу в них є син - [PERSON], [INFO]. Вважає вимоги позивача є необґрунтованими з наступних підстав. За час проживання у шлюбі ними набуто майно, 10 грудня 2002 року придбаний житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. Позивач в позовній заяві зазначила інвентаризаційну оцінку 19 895 грн. вищезазначеного житлового будинку на 2002 рік, станом на 05.12.2013 року вартість цього житлового будинку становить 238,950 гривень. Вперше у 2001 році відповідач за згодою позивача зробив доручення розпоряджатися, керувати, слідкувати за технічним станом тощо автомобіля ВАЗ 2101, 1977 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] [PERSON], за що їхня сім»я отримала грошові кошти. З 2001 року вищезазначеним автомобілем користуються за дорученням без визначення строку дії інші особи, що підтверджується копією доручення від 08 травня 2008 року та інформацією приватного нотаріуса [PERSON] від 03.12.2013 року. Також зазначив, що загальна вартість майна становить 293,941 гривень. Йому відомо, що згідно ст. 70 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесених на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Стосовно автомобіля ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] вартість якого станом на 12.12.2013 року становить 27 223 грн., відповідач придбав вказаний автомобіль 25.10.2007 року, що підтверджується договором купівлі-продажу та актом прийому-передачі № 114 від 25.10.2007 року. Зазначив, що хоча вони з позивачем на час придбання ним автомобіля ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] перебували у шлюбі, але проживали окремо, мали окремий бюджет і фактично припинили шлюбні відносини, про що свідчить довідка з місця проживання. Також на придбання вищезазначеного автомобіля відповідачем 26 жовтня 2007 року було укладено кредитний договір № 1835 з ВАТ «Державний ощадний банк України» у сумі 50 000 грн., останній платіж за яким він здійснив 25 жовтня 2012 року. Йому відомо, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Тому, вважає, що вимога сплати половини вартості вищезазначеного автомобіля безпідставна, оскільки він був придбаний за його власні кошти, був його особистою приватною власністю і він розпорядився ним на власний розсуд. Вважає, що питання про розподіл майна, що є їхньою спільною сумісною власністю можливо вирішити добровільно в позасудовому порядку, але позивач наполягає на вирішенні спору у суді, а тому з урахуванням викладеного просить відмовити позивачу по справі в задоволенні її вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль ВАЗ 2101, 1977 року випуску, державний знак [NUMBER], здійснивши поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON], ? частину житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]; виділивши у власність [PERSON] ? частину житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]; виділивши у власність [PERSON] все майно, яке знаходиться у домоволодінні за адресою: [ADDRESS]; виділивши у власність [PERSON], автомобіль ГАЗ 24, 1976 року випуску, державний знак [NUMBER] та автомобіль ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом з»ясовано, що сторони, 13 серпня 1994 року, в органах ДРАЦС по місту Лозова Лозівського районного управління юстиції Харківської області, зареєстрували шлюб (а.с.№9-10). В даному шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (Том 1 а.с.№127). Перебуваючи у шлюбі, сторони, 10 грудня 2002 року, за Договором купівлі-продажу будинку, придбали житловий будинок під номером [ADDRESS], що підтверджується Договором Купівлі-Продажу будинку від 10.12.2002 року (далі за тектом будинок) (Том 1 а.с.№11-12). Згідно до технічного паспорту, даний будинок, зареєстровано на одного із подружжя, а саме - [PERSON] (а.с.№13-19). Про дане свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна (Том 1 а.с.№165). Крім того, згідно до відомостей з Центру надання послуг, пов»язаних з обслуговуванням Лозівського, Близнюківського та Сахновщинського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області станом на 28.01.2014 року, вбачається, що на ім»я [PERSON] - відповідача по справі, зареєстровано автомобіль ГАЗ - 24, 1976 року випуску, кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрації [NUMBER] від 23.07.1998 року на підставі договору купівлі продажу серії ААМ №126421 від 05.05.1998 року та автомобіль марки ВАЗ 2101, 1988 року випуску, кузов [NUMBER], державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 20.11.2001 року на підставі договору купівлі-продажу серії А №499 від 07.09.2000 року ( Том 1 а.с.№106) В свою чергу, станом на 18.04.2014 року за довідкою з Центру надання послуг, пов»язаних з обслуговуванням Лозівського, Близнюківського та Сахновщинського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області на ім»я [PERSON] - відповідача по справі, зареєстровано автомобіль марки ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 25.10.2007 року ( Том 1 а.с.№224). Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, від 14 березня 2012 року, було задоволено і шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 24 березня 2012 року (а.с.№9-10). В даному рішенні від 24.03.2012 року, судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON], не проживає однією сім»єю з [PERSON] і їх спільним сином, а мешкає окремо від них, так як фактично створив іншу сім»ю (Том 1 а.с.№9). Відповідно до ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майнно, придбане за час шлюбу. За ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не залежно від розірвання шлюбу. Згідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", визначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. Як було судом зазначено вище, позивач прохає суд визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя та розподілити його, оскільки, він хоча і був придбаний в шлюбі, про те, зареєстрований саме на ім"я відповідача. З приводу даної вимоги суд зазначає, що згідно до ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України будівля, яка придбана подружжям у шлюбі вважається їх спільним майном не залежно від того, на ім"я одного чи обох воно зареєстровано. Дана обставина не є предметом спору між сторонами, оскільки, як позивач так і відповідач, у судовому засіданні підтвердли факт придбання даного житлового будинку у шлюбі, тому визнання його спільною сумісною власністю подружжя в судовому порядку не потребує, а отже і дана вимога не підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача про визнання за нею 23 частини на будинок, відступивши від рівності долей подружжя, так як з нею проживає їх спільний з відповідачем неповнолітній син, а відповідачу виділити 13 частини будинку, суд знаходить дану вимогу такою, що може бути задоволена. При цьому суд керувався наступним. Згідно до ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом також було з"ясовано, що згідно до Довідки з місця реєстрації (том 1 а.с.№128) з позивачем, за адресою: [ADDRESS] проживає її неповнолітній син - [PERSON], [INFO]. Згідно до ксерокопії свідоцтва про народження ( том 1 а.с.№127) [PERSON], це спільна дитина позивача та відповідача. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківськоїх області від 04.04.2012 року. [PERSON] сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 14 частини його заробітку (доходу), однак не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідної вікової категорії, щомісяця, починаючи з 23 лютого 2012 року і до досягнення дитиною віку 18 років. Згідно до технічного паспорту на даний будинок ( том №1 а.с.№57-62) та Висновку експерта про вартість майна станом на 05.12.2013 року, наданих відповідачем по справі (том 1 а.с.№50-56) вартість будинку становить 238 950 грн. Що стосується позовної вимоги позивача про визнання за нею та відповідачем права власності по 12 частині транспортного засобу на автомобіль марки ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 25.10.2007 року та стягненні з відповідача на її користь 12 вартості даного автомобіля - 13 611 гривень 00 копійок, то суд знаходить її такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Дійсно, виходячи з матеріалів справи, з»ясовано, що у період часу коли сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі на ім»я [PERSON], було зареєстровано вищевказаний автомобіль ( Том 1 а.с.№224). Згідно до Висновку експерта про вартість майна наданого відповідачем по справі - станом на 12.12.2013 року його вартість становить 27 223 грн. (том №1 а.с.№68-74). Згідно до довідки Центру надання послуг, пов»язаних з обслуговуванням Лозівського, Близнюківського та Сахновщинського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області на ім»я [PERSON] - відповідача по справі зареєстровано автомобіль марки ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 25.10.2007 року. 29.11.2013 даний автомобіль було перереєстровано на ім"я [PERSON] [INFO] ( Том 1 а.с.№224). Як було вище судом зазначено, Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2012 року, шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 24 березня 2012 року (а.с.№9-10). В даному рішенні від 24.03.2012 року, судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON], не проживає однією сім»єю з [PERSON] і їх спільним сином, а мешкає окремо від них, так як фактично створив іншу сім»ю (Том 1 а.с.№9). Дана обставина, знайшла була встановлена і в Рішенні Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (Том 1 а.с.124). Згідно до ч ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній справі, яке набрало законної чсили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В даному Рішенні суду встановлено, що на час розгляду справи, від подач - [PERSON] не проживав з [PERSON], так як фактично створив іншу сім»ю, з громадянкою [PERSON], з якою проживав у цивільному шлюбі з лютого 2007 року, і в якому, в них народилася спільна дитина - донька - [PERSON] [INFO]. Тобто, [PERSON] та [PERSON], станом на момент придбання автомобіля ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 25.10.2007 року хоча і перебували ще в зареєстрованому шлюбі, про те з 2006 року, мешкали окремо одне від одного. Про дану обставину, свідчить і довідка від 19.03.2014 року вих.номер 514 виконкому Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області ( Том 1 а.с. 199) в якій зазначено, що [PERSON] з лютого 2007 року по грудень 2010 року фактично проживав за адресою: [ADDRESS]. Про дану обставину засвідчила і свідок по справі - [PERSON] допитана за клопотанням [PERSON] у судовому засіданні 24.04.2014 року (том 1 а.с.№218). У своїх свідченнях свідок посилалася на те, що дана довідка була надана [PERSON], на його заяву, після того, як повноважною особою, було здійснено вихід за місцем фактичного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Даючи оцінку свідченням даного свідка, у суду не має підстав не довіряти їм чи ставити їх під сумнів, оскільки свідчення відповідають матеріалам справи. І будь-яких належних та допустимих доказів по справі, окрім особистої думки [PERSON], жодним учасником процесу суду не надано. Крім того, свідок принесла присягу свідка та була попереджена судом про кримінальну відповідальність з відмову від давання свідчень та за дачу завідомо неправдивих свідчень. В свою чергу, відповідачем по справі, в обґрунтування заперечень проти даних позовних вимог позивача, було надано і Кредитний договір №1835 від 26 жовтня 2007 рокус (Том 1 са.с.№193194) за яким від отримав кредит в ВАТ «Державний Ощадний Банк України» на суму в 50 000 для купівлі автомобіля марки ГАЗ 31105-801, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], шасі-кузов [NUMBER], з терміном погашення 25 жовтня 2012 року (Том 1 а.с.№193-194). Згідно до Акту №114 від 25.10.2007 роеку на підставі договору Купівлі - продажу від 25.10.2007 року (Том а.с.191-192) вищевказаний автомобіль було передано продавцем [PERSON] [PERSON] (том 1 а.с.№190). Із довідок кредитора вбачається, що [PERSON] кредит було погашено в встановлені строки та в повному обсязі ( том 1 а.с. №195, 196). В своючергу, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", визначено, що не налажить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За клопотанням позивача та представника позивача [PERSON], у судовому засіданні, у присутності і самого відповідача, судом було допитано свідків [PERSON] та [PERSON], які є рідними батьками відповідача (Том №1а.с.№ 1, 2). Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач по справі це її син. Позивач та відповідач часто приїздили до них в гості разом з онуком. Вона не знає, може син жив і на дві сім»ї, але вони завжди мешкали разом. Вона з батьком допомагали сину, давали гроші на отримання автомобілів. Нову Волгу син брав вже сам у кредит. Їй би хотілося, щоб будинок залишився онуку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає і позивача, і відповідача. Відповідач є його син. Він завжди спілкувався с сином, вони жили як одна родина. Вони приїздили до нього в гості, разом з онуком. Свідок також часто їздив до них в гості. За час проживання син придбавав автомобілі. Перший автомобіль купували у м. Дніпропетровську, свідок за свої гроші купив машину та оформив її на сина. Потім цю машину син поміняв у циганей на волгу. Нову волгу відповідач вже брав сам у кредит. Свідок вказав, що гроші давав на сім»ю, оскільки відповідач проживав разом з невісткою Будинок купували також разом. Частину грошей давав сват, частина була у сина і свідок також добавляв гроші. Кожен із свідків засвідчив, що зараз між ними і відповідачем склалися напружені відносини і вони майже не спілкуються, так як не розподіляють вибір відповідача, щодо розлучення з позивачем і те, що відповідач створив сім"ю з іншою жінкою, в якій в них народилася дитина. Причиною всьому є те, що теперішня дружина відповідача, його зовсім не цінує, навіть декілька раз виганяла його з дому і на їх особисту думку, їй від відповідача потрібні лише гроші. Даючи оцінку свідченням свідків, суд знаходить за необхідне врахувати той факт, що між свідками і відповідачем, мають місце напружені родинні відносини. За свідченнями свідків, вони навіть і не знали, що позов до суду подала позивач їхня невістка, а не їх син [PERSON], адже ввжали, що це він подав позови і на розлучення з позивачем і на розподіл майна. З приводу позовних вимог позивача про визнання за нею та за відповідачем по 12 частині на транспортний засіб автомобіль ВАЗ 2101, д.н.з.[NUMBER], 1988 року випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та на транспортний засіб автомобіль ГАЗ - 24, д.н.з.[NUMBER], 1976 року випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] - суд знахоить її такою, що може бути задоволена. Згідно до Висновку експерта №35/13 від.12.12.2013 року (том 1 а.с.№57-77) наданого відповідачем по справі, вартість автомобіля ГАЗ - 24, д.н.з.[NUMBER], 1976 року випуску, становить 5 016 грн. Що стосується автомобіля ВАЗ 2101, д.н.з.[NUMBER], 1988 року випуску, то його оцінка не була проведена позивачем, відповідно до вимог діючого законодаства, хоча про дану обставину вона зазначала у своєму клопотанні до суду про відстрочення сплати судового збору не далі як до проведення оцінки автомобілів. Як обгрунтування вартості даного автомобіля, позивачем було подано роздруківку із інтернету на аналогічний автобіль, вартість якого у м. Одеса, склала - 15 321 грн. (том 2 а.с.№21). В той час, як суд роз"яснював позивачу її права та обо"язки і зазначав, що докази по справі подаються сторонами та іншими учасниками процесу і що саме є належними та допустимими доказоми по справі. Однак, позивач та її представник адвокат [PERSON], на власний розсуд скористалися своїми правами та по своєму виконали покладені на них за законом обов"язки. Згідно до ст.71 СК України зазначено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно до роз»ясень постанови Пленуму Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, враховуючи вищевикладене, суд визнає за позивачем та відповідачем по 12 частині на дані автомобілі і залишає їх у їхній спільній частковій власності. У судовому засіданні, судом було роз"яснено сторонам їх права та обов"язки і наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій. У судовому засіданні, судом було з"ясовано у учасників процесу про відсутність заяв та клопотань по справі. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. А саме: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджає з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційного до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом з"ясовано, що позивачем при зверенні до суду було сплачено судовий збір на суму в 229 грн.50 коп. (том 1 а.с.№1) та заявлено клопотання про відстрочку сплати судового збору не далі як до визнанчення вартості житлового будинку та автомобілів. Ухвалою суду від 27.11.2013 року, позивачу було відстрочено сплату судового збору ( том №1 а.с.№38). Відповідачем по справі було проведено оцінку житлового будинку на двох транспортних засобів. З приводу транспртного засобу ВАЗ 2101 днз.[NUMBER], 1988 року випуску, то його оцінку позивач не проводила , а як вказано було вище судом, зробила роздруківку із інтернету на аналогічний автобіль у м. Одеса, вартість якого склала - 15 321 грн. Станом на 02.07.2014 року позивачем було здійснено доплату судового збору на суму в 2 635 грн.60 коп. А всього сплачено 2 865 грн.10 коп. При цьому позивач вказала такий розрахунок як: 238, 950 грн. (вартість будинку) + 27 223 грн.(вартість автомобіля ГАЗ-24 2007 року випуску) + 5 061 грн. (вартість автомобіля ГАЗ 24 1976 року випуску) + 15 321 грн. (вартість автомобіля ВАЗ 2101 1988 року випуску). Враховуючи, що позов позивача підлягає частковому задоволенню, то суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір на суму 1 274 (одна тисяча двісті сімдесят чотри)гривні 80 копійок.

Outcome: partial