Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Максус Лізинг" та просить постановити судове рішення яким визнати договір фінансового лізингу № 02064 від 22.05.2018 року недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти за даним договором у розмірі 70000 грн. 00 коп., а також моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 00 коп.. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що в мережі інтернет він знайшов оголошення щодо продажу автомобіля LADA 2110, 2014 року випуску, вартістю 70000 грн.. З приводу придбання вказаного автомобіля він звернувся за телефонним номером, зазначеним в оголошенні та як з'ясувалось пізніше це була філія ТОВ «Максус-Лізінг», яка знаходиться у м. Кривий Ріг. Приїхавши до офісу компанії в м. Кривий Ріг, менеджер компанії пояснила, що позивач повинен спочатку сплатити вартість транспортного засобу в сумі 70000 грн., після чого з ним буде укладено договір з іншими надрукованими документами на підписання. Однак після підписання договору фінансового лізингу від 22.05.2018 року позивач помітив, що в договорі не зазначений транспортний засіб, а вартість транспортного засобу значно більша ніж та на яку він розраховував. На що менеджер компанії повідомив, щоб він не переживав так як це є їх внутрішні справи, пояснивши це тим, що в договорі не вказується транспортний засіб, оскільки він вказується в заяві на отримання транспортного засобу. При цьому пообіцяв доставити цього ж дня автомобіль за місцем проживання позивача, однак цього не зробив. Після чого позивач неодноразово дзвонив в офіс компанії з вимогою тримання транспортного засобу, на що представниками компанії були отримані сумнівні відповіді, що автовоз не встиг повністю завантажитись та на автомобілі прострочені сертифікати. Звернувшись до юриста за правовою допомогою позивач дізнався, що його обманули. На підставі чого він змушений звернутись до суду за відновленням свого порушеного права шляхом стягнення з відповідача вищезазначеної суми заборгованості та суму завданої моральної шкоди. Ухвалою суду від 01 червня 2018 року було вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від відповідача, у запропонований йому ухвалою суду строк відзиву на позов до суду не надходило. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчив письмові пояснення сторін, дослідив матеріали справи і надані в ній докази на обґрунтування і спростування вимог, суд вважає позов слід задовольнити частково з наступних підстав. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом встановлено, що 22 травня 2018 року між ТОВ «Максус Лізинг» в особі директора Лиховид Альони Іванівни, яка діє на підставі статуту та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №02064. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб ВАЗ 2110 (а.с.16-24). Згідно п.1.3 вказаного договору лізінгодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізінгу у власність (отримати право власності на предмет лізінгу) та передати предмет лізінгу у користування Лізінгоодержувачу на строках та на умовах, передбачених договором. Лізінгоодержувач користується предметом Лізінгу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Вартість предмета лізінгу становить 66662 грн. 30 коп. відповідно до п.8.2 спірного договору /а.с.19/ Відповідно до квитанції №0.0.1043084482.1 від 22.05.2018 року та №0.0.1043077737.1 від 22.05.2018 року позивач сплатив на користь відповідача авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу на загальну суму 70000 гривень. Відповідно до витягу з реєстру фінансових установ Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Інформація про Товариство з обмеженою відповідальністю «Максус лізинг» з кодом за ЄДРПОУ 41597671, який зазначено у договорі, не вносилась. Доказів, які б спростовували дану інформацію відповідачем не надано. Таким чином є підстави вважати, що ТОВ «Максус Лізинг» не набувало, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Таким чином відповідач не має права на надання послуг з фінансового лізингу, а тому укладений спірний договір є недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України. Пленум Верховного Суду України у п.п.4,5 своєї постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину. Таким чином, судом встановлено, що відповідач навмисно ввів позивача в оману, отримавши від нього грошові кошти за надання фінансового лізингу, не маючи статусу фінансової установи, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг, в результаті чого позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послугу, яка йому була надана. Грошові кошти отримані від позивача відповідач не повернув. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Максус Лізинг» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним є обґрунтовними та такими, що в цій частині підлягають задоволенню. Згідно роз"яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р №4, зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У зв"язку з чим моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров"я, у порушенні нормальних життєвих зв"язків через неможливість продовження нормального активного громадського життя, при настанні інших негативних явищ. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і яка може полягати у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у тому числі у зв"язку з відчуттям фізичного болю та страждань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Зіставляючи у сукупності зазначені обставини, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає співрозмірним з урахуванням того, що відповідачем, як стороною договор фінансового лізингу не було дотримано обов'язків щодо виконання умов надання послуг за даним договором, з власності позивача вибула відповідна сума грошових коштів, позивач не набув право власності на транспортний засіб на який сподівався, а також те, що останнім не надано суду доказів на підтвердження того, що йому було завдано більш суттєвих, тривалих, глибинних душевних страждань, суд вважає співрозмірною сатисфакцією відшкодування моральної шкоди слідвизначити і стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 1000 грн.. 00 коп., а в задоволенні іншої частини заявлених вимог слід відмовити в зв'язку з їх необгрунтовністю. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь держави і судовий збір за розгляд даного позову у суді та від сплати якого позивач звільнений відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Outcome: approved