Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Львівської області з позовом (арк.2-9) до [PERSON], [PERSON] сільської ради Золочівського району Львівської області про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини, визнання недійсним та скасування рішення виконкому [PERSON] сільської ради Золочівського району Львівської області №10 від 26.03.1999р., скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок №11 по вул. Шевченка в с. Червоне Золочівського району Львівської області. Визнання недійсним державного акту на право власності на землю серія ІІІ-ЛВ №075654 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства пл..0,48га. в с. Червоне Золочівського району Львівської області. В обґрунтування позову позивач в позовній заяві, а також в усних поясненнях в судовому засіданні, вказує, що 28.02.1980 року помер [PERSON] та 10.10.1996 року померла [PERSON], які приходились позивачці дідом та бабою. Зазначає, що останнім місцем їх проживання було с. Червоне, вул. Шевченка, 11 (колишня Пархоменка) Золочівського району Львівської області, вказує, що її баба [PERSON] за життя склала заповіт (04.02.1990року) за яким все своє майно заповіла батькові позивачки, [PERSON], який 22.12.2014 року помер. Зазначає, що батько проживав окремо спадщини не приймав, з приводу прийняття спадщини після баби ніхто з рідних до нотаріуса не звертався. Натомість вона, позивачка проживала разом з бабою постійно з серпня 1991 року за адресою: с. Червоне, вул. Шевченка,11 (кол. Пархоменка) Золочівського району Львівської області, до її смерті, і спадщину після померлої прийняла, успадкувала речі домашньої обстановки та вжитку, похоронила померлу, та продовжує проживати там до сьогодні. Зазначає, що виконала всі дії, які передбачав Цивільний кодекс Української РСР,1963р. Вважає, що до вказаних правовідносин слід застосовувати п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, 2004року, щодо спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята спадкоємцями до вступу в силу ЦК України. Спадкове майно відумерлим не вважає, а тому зазначає. що вона єдина особа, яка може претендувати на вказане майно після баби. Вказує, що після смерті батька в 2014 році вона звернулася до нотаріуса, щоб оформити необхідні документи, коли вона отримавши документи в БТІ для спадкування дізналася, що її тепер вже колишній чоловік, з яким розірвано шлюб 14.03.2016р. в 1999 році оформив право власності на даний будинок. Просить строк для звернення до суду поновити (арк.101). Зазначає, що відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №10 від 26.09.1999року. Вважає, що відповідач набув право власності на вказаний будинок без правової підстави, оскільки забудовником даного будинку не був, вказаний будинок не перебудовував і не добудовував. Зазначає, що спірний будинок був побудований її дідом в 1935 році з каменю як стодола і стайня, яка була в 1950-их роках її батьком перебудована в житловий будинок, а жиловий будинок 1918 року побудови відповідно в стайню та стодолу. Посилається на погосподарські книги з 1955року, при чому вказує, що відповідач [PERSON] навіть не був членом колгоспного двору, тому невідомо на якій підставі після смерті баби позивача, з якою він не мав родинних відносин, саме він став головою двору, адже став проживати в даному будинку з серпня 1991 року одружившись з позивачкою. Вказує, що правова підстава винесення оскаржуваного рішення - Наказ Держкомітету по житлово-комунальному господарству» №56 від 13.12.1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб» станом на день винесення оспорюваного рішення 26.09.1999року втратив силу. Також оспорює рішення щодо отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства заг. пл. 0,4800 га., яка рахувалась згідно погосподарських книг за двором померлих діда і баби, оскільки відповідач ніколи не був їх користувачем, а рішення про користування приймалось [PERSON] сільською радою в 1993 році відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" виключно в користь баби позивача. Вказує, що на той час неодмінною умовою приватизації земельної ділянки є перебування її в користуванні. Позивач через свого представника позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання зявився. Подав до суду письмові заперечення(арк.104) в яких зазначає, що законодавством України не передбачено встановлення факту прийняття спадщини, а встановлення факту спільного проживання розглядається в порядку окремого провадження, просить застосувати строк позовної давності до даних правовідносин, зазначає, що позивачка не подала жодного доказу поважності пропуску строку позовної давності. Зазначає, що після смерті [PERSON] -28.02.1980р. спадщина не відкривалася, оскільки там проживали інші члени колгоспного двору, в тому числі і він, відповідач. Зазначає, що він здобув право на частку у майні цього колгоспного двору, але до 1999 року не оформляв на себе право власності на це майно колишнього колгоспного двору. Вказує, що станом на 15.04.1991року він був прописаний і там проживав. Зазначає, що позивачка з 1999року оплачувала житлово-комунальні послуги на його ім»я, тому їй було відомо про те, що він оформив за собою право власності на вказане майно. Подав заяву про застосування строків давності (арк.105). Проте в своїх усних поясненнях даних в судовому засіданні підтвердив, що він із позивачкою дійсно прибули проживати до її матері восени 1991 року, до цього він був зареєстрований в своєї баби [PERSON] з 1988 року. Вказав, що добудов чи перебудов, капітальних ремонтів з заміни основних конструкцій спірного житлового будинку він з позивачкою не проводив. Чого його записали в сільраді головою двору не знає, зазначає, що його дружині на той час було відомо про те, що він оформляє право власності на себе, хоч вона і часто бувала за кордоном, однак вона завжди оплачувала житлово-комунальні послуги. В спірному будинку зараз проживає позивачка, коли приїжджає з [PERSON] в Україну, в цьому будинку він проживав з 1991 року та приблизно по 2012 рік. Зараз має іншу жінку з якою проживає окремо. Інший відповідач [PERSON] сільська рада подала листи (арк.119,124,) в яких просить розглядати справу в відсутності їхнього представника. Суд оцінивши належність та допустимість наявних у справі доказів, а також кожного доказу окремо, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, а також всі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з такого: Судом встановлено, що дід та баба позивачки [PERSON] та [PERSON] померли в с. Червоне Золочівського району Львівської області 28.02.1980р. та 10.10.1996р. відповідно. (арк.10-12). [PERSON] помер 22.12.2014року в с. Червоне, який приходився позивачці батьком. [PERSON] склала заповіт (арк.18), за яким все своє майно заповіла [PERSON], однак спадкова справа після її смерті не заводилася (арк.102). Позивачка [PERSON] вступила в управління та володіння майном померлої [PERSON] взявши в користування її речі домашньої обстановки та вжитку(арк.23). Відповідач став головою господарського двору в 1996році, до цього головою двору була [PERSON] (арк.24) Житловий будинок №11 по вул. Шевченка, 11 (кол. Пархоменка) в с. Червоне (кол. [PERSON]) Золочівського району Львівської області збудований [PERSON] в 1935 році як стодола та стайня (арк.38-46), який зазнав перебудови в житловий (арк. 74-50). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано БТІ в 1999році згідно рішення виконкому [PERSON] сільської ради №10 від 26.09.1999р. у відповідності до Наказу Держкомітету по житлово-комунальному господарству» №56 від 13.12.1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб» (арк. 20). Даний наказ дійсно втратив чинність 09.06.1998р. згідно наказу №121 ДКБАЖП України (арк. 77) Право власності відповідача [PERSON] на присадибну земельну ділянку посвідчується Державним актом серія ІІІ-ЛВ №075654 від 20.06.2001р., який виданий згідно рішення [PERSON] сільської ради №60 від 08.11.2000р.(арк.33,34) . Однак вказана земельна ділянка до того дійсно перебувала в користуванні [PERSON] згідно рішення №133 від 21.12.1993р. (арк.30,32). Докази надання відповідачу [PERSON] присадибної земельної ділянки (на той час для обслуговування житлового будинку та для ведення підсобного господарства) в користування в матеріалах справи відсутні. Суд погоджується з тим, що відповідач [PERSON] не мав жодної правової підстави передбаченої Цивільним кодексом Української РСР 1963 року,чи Законом України «Про власність», які діяли на той момент для оформлення права власності на вказаний будинок. Не було такої підстави і в [PERSON] сільської ради для винесення оспорюваного рішення №10 від 26.09.1999р., тим більше на підставі нормативно-правового акту, який втратив на момент винесення рішення чинність. [PERSON] [INFO], не був забудовником цього нерухомого майна, не був в родинних відносинах з забудовниками вказаного майна, доказів того, що він своїми коштами суттєво збільшив вартість вказаного майна суду не надавав. Вищевказане не заперечувалося в судовому засіданні і самим відповідачем [PERSON] Тому таке рішення [PERSON] сільської ради суперечить законодавству. Іншими словами з вини відповідача, як органу місцевого самоврядування, утворилась підстава для набуття майна, однак така за своєю природою була відсутня взагалі. Разом з тим згідно абз.2 ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Тому позов в частині скасування державної реєстрації задоволенню не підлягає. Крім того, суд погоджується з доводами позивача щодо незаконності отримання відповідачем в власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, так як вказані ділянки відповідачу [PERSON] в користування не надавались, а від [PERSON] не вилучались Станом на 2000 рік згідно ст. 17 Земельного кодексу України (1992р). Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Жодних рішень про вилучення вказаної земельної ділянки та надання відповідачу [PERSON] відповідачами не надано, а згідно абз.2 п.1 Перехідних положень Земельного кодексу України, 2004року, Рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як вбачається з рішення виконавчого комітету №133 від 21.12.1993року то воно прийняте на виконання Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року (арк.30). Оскільки [PERSON] не був спадкоємцем [PERSON] то він не міг претендувати на приватизацію земельної ділянки, яка надана в користування іншій особі, без прийнятого Органом місцевого самоврядування рішення про вилучення вказаної земельної ділянки. Стаття 1225 ЦК України визначає, що Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Тому в тій частині позов підлягає задоволенню. Щодо встановлення факту постійного проживання позивачки з померлою [PERSON] з 1991року по день смерті [PERSON] 10.10.1996р. і прийняття спадщини, то суд з цього приводу зазначає наступне: Згідно статті 1216 ЦК України. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 статті 1220 ЦК України. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Тобто спадщина відкривається саме як наслідок смерті особи, а не внаслідок будь-яких дій чи бездіяльності спадкоємців. За ст. 525 Цивільного кодексу (1963р.).Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, Таким чином спадщина після [PERSON] відкрилася 10.10.1996р., і була прийнята позивачкою в силу п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004року. Крім того згідно статті 533 Цивільного кодексу (1963р.) Предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року. В судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] з серпня 1991року в по день смерті [PERSON] постійно проживала з сім»єю в житловому будинку №11 по вул. Шевченка в с. Червоне Золочівського району Львівської області, успадкувала речі домашньої обстановки та вжитку померлої, та залишилась там проживати. Таким чином позивачка спадщину прийняла. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Однак розгляд справи про встановлення факту, що має юридичне значення за правилами позовного провадження, зокрема остійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року може мати місце, коли особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Оскільки інших спадкоємців немає, а даний факт, який просить встановити позивач не може вплинути саме на спадкові права інших осіб, оскільки відповідач [PERSON]А спадкоємцем [PERSON] не являється. З іншого боку вказаний факт підтверджений довідкою [PERSON] сільської ради (арк.23) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також підтвердив спільне проживання позивачки з сімєю з померлою [PERSON] з 1991року, та до часу її смерті, а тому такий факт додаткового встановлення в судовому засіданні не потребує. Крім того позивачка просить поновити їй строк для захисту свого права (арк.101) мотивуючи це тим, що про наявність реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] вона взнала в 2014році після смерті батька, коли звернулася до нотаріуса з питань спадкування. Зазначає, що їй було відомо про заповіт [PERSON] в користь [PERSON] вказану причину вважає поважною. Зазначає, що вона перший раз поїхала до [PERSON] в 1991році, перший паспорт для виїзду за кордон отримала в 1988році. Стала працювати в Варшаві з 2000 року постійно. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що з кінця 1990-их поч. 2000-их років разом із позивачкою працювали в м. Варшава. Позивачка спочатку працювала неофіційно. Позивачка там працювала в дитячому будинку. З того часу позивачка приїжджала рідко, виключно на час відпустки, або по невідкладних справах на день,-два. В будинку по-сусідству проживала її мати яка в 2016 році померла. Оскільки покази свідків є взаємодоповнюючими, не містять суперечностей, суд бере їх до уваги та враховує частковість перебування позивачки на території України, вважає причини пропуску строку поважними. Відповідачем не представлено доказів, які би свідчили про обізнаність позивача в реєстрації права власності на спірний будинок. Словесні твердження відповідача [PERSON] суд оцінює критично. Тому суд приходить до висновку необхідності поновити позивачці строк звернення до суду, пропущений з поважних причин.

Outcome: partial