Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про відібрання дітей та визначення їх місця проживання з батьком.\~ Позов мотивує тим, що він є громадянином [PERSON] народної республіки, батьком малолітніх [PERSON] Ситін, 24 жовтня 2011 p.н. та [PERSON] Силінь, 07 липня 2014 p.н. Позивач вказав, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому цивільною адміністрацією міста Гуансжоу КНР, шлюбі до 2016 року. Рішенням Народного суду району Тяньхе міста Гуансжоу КНР шлюб між сторонами було розірвано та передано на проживання з позивачем, як з батьком, старшого сина [PERSON] Ситіна. На даний момент діти перебувають із відповідачем, яка усіма можливими способами перешкоджає позивачу бачити та відвідувати дітей, тим самим приймати участь у їх розвитку, житті. На протязі останніх двох років, позивач неодноразово намагався зв'язатися з відповідачем з проханнями надати дозвіл на відвідання дітей, а також отримати дозвіл на спілкування з дітьми та прийняття участі у їх житті. Позивач зазначив, що [PERSON] веде досить розкутий спосіб життя, зовсім не переймається фізичним, соціальним, освітнім та моральним станом дітей. Не має постійної роботи та власної квартири, чим спричиняє шкоду малолітнім дітям. Зважаючи на той факт, що діти є громадянами [PERSON] народної республіки, а старший син ходить до школи в місті Гуансжоу, яку вже не відвідує понад два роки, відповідач вчиняє усі можливі протиправні дії, з метою не повернення дітей до Китаю. Не дає можливості дітям бачитися зі своїми друзями, однолітками та родичами по батьківській лінії, що спричиняє позбавлення можливості задоволення соціально-важливих потреб дітей. Разом з тим, діти вже довгий проміжок часу не були у Китаї, не відвідують дитячого садка та школи, що спричиняє їх деградацію та тим самим порушує загальнообов'язкове право дітей на повну загальну середню освіту. Позивач також вказав, що на теперішній час діти знаходиться у незадовільних санітарно-гігієнічних умовах, знятих в оренду, квартир, ходять у брудній та подертій одежі, не забезпечені усім потрібним та знаходяться не у рідній країні. Відповідач не надає достатнього виховання дітям і часто залишає їх без нагляду. Зрозумівши, що домовитися з відповідачем позивач не взмозі, він почав звертатися з письмовими заявами до держаних установ. Позивач вказав, що у нього є усі необхідні умови для проживання дітей разом з ним, у нього є великий приватний будинок, який належить йому на праві власності, він є приватним підприємцем, має стабільний, непоганий дохід та здатен забезпечити своїх дітей платною освітою, житлом, соціальними та іншими благами. Відповідач, щоразу спричиняє сварки, які бачать діти, є психічно нестабільна та намагається постійно знаходить безліч причин, щоб відмовити позивачу у вихованні його рідних дітей. Відповідач не може дати дітям ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров'я дітей, умов проживання. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали вимоги, викладені в позовній заяві у повному обсязі та надали судові пояснення, аналогічні, викладеним в ній. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Тому\~ суд відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухав позивача, його представників, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає\~ задоволенню з огляду на таке. Як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні (ч. 1 ст. 141 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов"язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2011 року по 2016 рік, позивач є громадянином [PERSON] народної республіки, відповідач громадянином України, за період спільного проживання у сторін народилися діти- [PERSON] Силінь, [INFO] та [PERSON] Ситін, [INFO], народилися вони в м. Гуансжоу КНР і проживали там разом з матір»ю та батьком. Судом встановлено, що з кінця 2015 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, з цього часу діти проживають з матір»ю, яка перешкоджає батьку дітей позивачу бачитися з ними і місце її знаходження в теперішній час разом з дітьми не встановлено. В ході судового розгляду\~ з"ясовано, що позивач бажає приймати участь в вихованні своїх дітей та піклуватися про їх здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для того все необхідне, проте, не може реалізувати своє право через перешкоди з боку відповідача. Стаття 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діюча на Україні з 27.09.1991 року, визначає, що держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.\~\~ Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 цієї Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції проголошує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Згідно з положеннями ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за загодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради від 01.04.2019 року за № 01-0892/47-1 орган опіки та піклування Бердянської міської ради залишив вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] Ситін, [INFO] та [PERSON] Силінь, [INFO], з батьком [PERSON] Юйфеном, на розсуд суду. При цьому, орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради вважав недоцільним при наданні висновку посилатися на інформацію, яку отримано лише від однієї сторони, без змоги надання обґрунтованого пояснення від [PERSON] Відповідно до інформації відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради від 30.10.2018 року № 1050 та 21.12.2018 року за № 1239 малолітні діти [PERSON] Ситін, [INFO] та [PERSON] Силінь, [INFO] не навчаються та не виховуються у підпорядкованих відділу закладах середньої та дошкільної освіти. Згідно з інформацією КП «Бердянський центр первинної медико-санітарної допомоги» БМР від 08.01.2019 року за № 02.1-04/35 та від 08.01.2019 року за 02.1-045/36 малолітні [PERSON] Ситін, [INFO] та [PERSON] Силінь, [INFO] за адресою: м. Бердянськ, пров. Глінки, буд.21 не виявлені. Картки розвитку дитини ( ф 112/о) в КП «БЦПМСД» БМР відсутні. Згідно журналу реєстрації амбулаторних хворих ( форма 074-1/о) за медичною допомогою до дільничного лікаря-педіатра звернень не зафіксовано. В довідці від 18.01.2019 року, наданій головою вуличного комітету № 13 зазначено, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON] Ситін, [INFO] та [PERSON] Силінь, [INFO], які зареєстровані за адресою: [INFO], а фактично не проживають. Докази, надані позивачем, а саме копії фотознімків, зроблені за адресою: пров. Глінки, 21, де во дворі будинку знаходяться малолітні діти не підтверджують факт того, що діти зараз разом з матір'ю мешкають за цією адресою, оскільки з них не вбачається в якому році зроблені фото, неможливо встановити час знаходження дітей у дворі будинку. Крім того, сам позивач та його представник [PERSON] в ході судового розгляду суду поясняли, що останній раз бачили [PERSON] разом з дітьми на території Російської Федерації в м. Москва, де вона фактично мешкає разом зі своїм цивільним чоловіком та дітьми. Тобто, судом встановлено, що на теперешній час відповідач разом з дітьми на території м. Бердянськ не мешкає. У суду відсутні всі необхідні та належні докази для вирішення питання про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком в [PERSON] Народній Республіці, місто Гуансжоу. Суд позбавлений можливості встановити особисту прихильність дітей до кожного із батьків, стан здоров»я дітей, інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Позивачем надані письмові докази про особистість позивача, гарні характеристики, дохід, наявність нерухомого майна все це, дійсно є необхідними умовами для можливості проживання малолітніх дітей з батьком. При цьому суду не надано доказів в підтвердження наявності виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав Дитини, які свідчили про неможливість проживання дітей з матір»ю та необхідність їх розлучення, враховуючи малолітній вік дітей, нічим не спростована необхідність спілкування дітей в такому віці саме з матір»ю для належної самоідентифікації. Доводи позивача про те, що відповідач веде розкутий спосіб життя, не займається дітьми та належним чином не виконує свої батьківські обов»язки не підтверджені належними доказами. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , що він бачив дітей в м. Москва, де вони мешкають разом з відповідачем і вони були у брудній та потертій одежі, знаходялися в стресовому стані, оскільки він є представником позивача, тому є особою, зацікавленою в розгляді справи по суті, і крім, того, ці випадки, коли він бачив дітей носили поодинокі випадки і про психоемоційний стан дітей може сказати тільки спеціаліст в галузі психології. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд також взяв до уваги те, що відповідно до рішення Народного суду [PERSON] Народної Республіки від 01.06.2016 року вже було визначено місце проживання малолітніх дітей, так в рішенні зазначено, залишити малолітнього [PERSON] Ситін, [INFO] на утриманні батька - [PERSON] Юйфена, молодшого сина, [PERSON] Силінь, [INFO] залишити на утриманні відповідача [PERSON] Суду позивачем не надано доказів того, що позивач звертався до суду України з відповідним клопотанням про визнання рішення іноземного суду в порядку розділу ІХ ЦПК України « Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражі в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів». Згідно відповіді від 08.02.2017 року Міністерства юстиції України , яка надіслана на адресу представника позивача [PERSON] зазначено, що у відносинах між Україною та КНР застосовується Договір між Україною та [PERSON] Народною Республікою про правову допомогу у цивільних та кримінальних справах від 31.10.1992 року. Відповідно до положень зазначеного Договору договірні сторони зобов»язані, згідно з положеннями цього договору, визнавати і виконувати на своїй території судові рішення, винесені на території іншої договірної сторони, у тому числі рішення у цивільних справах (зокрема, про визначення місця проживання дітей чи відібрання, про повернення тощо). Окрім того, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed