Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. У вказаній квартирі зареєстроване місце проживання її сина, відповідача по справі. З 2014 року відповідач у вказаній квартирі не прожива. Зазначила, що відповідач не знявся з реєстраційного обліку, що порушує її права, як власниці зазначеної квартири, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик за місцем реєстрації. Відзиву чи будь-яких клопотань, заяв від відповідача на адресу суду не надходило. На підставі п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, відповідач є таким, якому вручена судова повістка. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, належним чином. Будь яких клопотань, заяв на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, правом подання відзиву на позов не скористалися і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України). Судом, на підставі досліджених матеріалів справи встановлено такі обставини. Витягом № 131573878 від 20.07.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстарцію права власності (а.с.7) підтверджується факт перебування у приватній власності [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] . Зазначеним витягом також підтверджується, що [PERSON] є одноосібним власником вказаного нерухомого майна з 20.07.2018 року. Довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 09.06.2021 року № 16.01-08/2439 (а.с.10), інформацією відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 18.06.2021 року(а.с.18) підтверджується факт реєстрації відповідача за адресою [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [INFO] з 14.08.2007 року. Позивачка в своїй заяві зазначає, що відповідач доводиться їй сином. Факт родинних відносин між позивачем та відповідачем підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с. 8) копією свідоцтва про шлюб (а.с.9), відповідно до якого позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Факт не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] понад 7 років, підтверджуються довідкою № 242 від 10.06.2021 року, яка видана ПП Добропільська ремонтно-експлуатаційна служба «Південний»(а.с.11). Мотиви, з яких виходить суд і норми застосованого права. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом встановлено, що відповідач більше року не мешкає в квартирі за місцем реєстрації, що підтверджується доводами позивача та довідкою ПП "Добропільська РЕС "Південний" від 10.06.2021 року (а.с.11). Зі змісту позову також встановлено, що відповідач не мешкає за місцем реєстрації, та позивачу точне місце його проживання не відомо. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач будучи членом сім`ї позивача, який зареєстровані у квартирі, що є приватною власністю останнього, за вказаною адресою фактично не проживає більше року. При цьому суд зазначає, що доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували факт не проживання відповідача у вказаній квартирі з поважних причин в судовому засіданні не встанволено. Враховуючи викладене, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved