Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Комунального підприємства „Міський земельний кадастровий центр" Нікопольської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за невчасно виплачену заробітну плату. В обгрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. З 04.12.2012 року він за контрактом № 35 від 04.12.2012 року між ним та виконавчим комітетом Нікопольської міської ради був призначений на посаду керівника комунального підприємства „Міський земельний кадастровий центр". 03.06.2013 року, згідно розпорядження № 185к від 03.06.2013 року його було звільнено з посади керівника комунального підприємства „Міський земельний кадастровий центр" за угодою сторін (за п.1 ст.36 КЗпП). Цього ж дня, згідно з наказом № 8к від 03.06.2013 року бухгалтерії належало провести з ним кінцевий розрахунок. Однак, на день його звільнення, тобто на 03.06.2013 року, згідно з довідкою, сума заборгованості по заробітній платі склала 10 356 грн. 03 коп. Заборгованість по заробітній платі перед ним не погашена до цих пір. Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини підприємства належних йому сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити йому його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, окрім прямої заборгованості в 10 356 грн. 03 коп., відповідач повинен сплатити йому компенсацію за затримку в розмірі 3 326 грн. 40 коп. (151 грн. 20 коп. - середньоденна заробітна плата х 52 дні затримки). Тобто, всього відповідач повинен сплатити йому 13 682 грн. 43 коп. За таких обставин змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що з дня звільнення пройшло вже більше півроку, а заборгованість по заробітній платі перед ним не погашена. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Погоджується з позовними вимогами про стягнення з них заборгованості по заробітній платі. Однак, вважає, що в зв"язку з тим, що заборгованість по підприємству виникла саме з вини попереднього керівника, а саме - позивача по справі, то вимоги про виплату компенсації за затримку виплати заробітної плати є незаконними і стягненню не підлягають. Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України, на установу покладається обов'язок виплатити всі належні працівнику суми в день звільнення. Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за порушення вимог ст.116 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13, „...Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку...". Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13, „...При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (з наступними змінами і доповненнями).Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії...". Як встановленно в судовому засіданні, позивач працював на посаді керівника Комунального підприємства „Міський земельний кадастровий центр" з 04.12.2012 року (а.с.5-7). Позивач звільнився 03.06.2013 року за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.3). Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі перед [PERSON], дана заборгованість складає в цілому 10 356 грн. 03 коп. (а.с.2). Відповідно до Додатку до контракту № 35 від 04.12.2012 року, посадовий оклад позивача складав 4 536 грн. 00 коп. (а.с.7), а отже середня заробітна плата позивача становила 151,2 грн. (4 536 грн. 00 коп. поділити на 30 днів). Крім того, оскільки позивач наполягає на виплаті йому компенсації за всі дні затримки виплати повної грошової суми, належної позивачу при звільненні, лише в сумі заявлених ним вимог стягнення компенсації, а саме - 3 326 грн. 40 коп., суд, не маючи можливості вийти за межі позовних вимог, погоджується зі стягнення даної суми. Враховуючи викладене та

Outcome: approved