Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, свої вимоги мотивувавши тим, що квартира [ADDRESS] була приватизована у 1998 році на трьох осіб:[PERSON], [PERSON], [PERSON]. У зв'язку зі смертю [PERSON] його частку успадкувала дружина, [PERSON]. Співвласниками квартири є: [PERSON] ( право власності на 2 / 3 частини квартири ), [PERSON] ( право власності на 1 / З частини квартири ) Крім них, в квартирі зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO], яка є донькою відповідачів [PERSON] та [PERSON] На момент народження [PERSON] мама дитини, [PERSON], мала прізвище [PERSON]. Тепер вона носить прізвище [PERSON], так як перебуває в шлюбі з іншим чоловіком. Порядок користування житлом в даній квартирі будь - яким компетентним органом, в тому числі й судом, не визначався. Малолітня [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] 26 січня 2012 року. Але перестала проживати в даній квартирі з червня 2013 року, оскільки мама дитини, на той час [PERSON] ( тепер [PERSON] ) покинула [PERSON], забрала дитину і стала проживати з іншим чоловіком за адресою: [ADDRESS]. З тих пір [PERSON] разом з мамою [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS]. З заявами в інтересах малолітньої [PERSON] про порушення її прав на проживання у квартирі [ADDRESS] законні представники ( батьки ) до будь - яких органів не звертались. Малолітня [PERSON] є донькою [PERSON], тобто, членом його сім'ї. Він, в свою чергу, є співвласником квартири [ADDRESS]. З огляду на те, що малолітня [PERSON] з кінця червня 2013 року по теперішній час не проживає в квартирі\~[ADDRESS] позивач просить про визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В свою чергу [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, шляхом зобов»язання відповідачів надати ключі від квартири та можливості вільного доступу до жилого приміщення в будь - який час доби, [PERSON], що діє в інтересах « повнолітньої дитини, [PERSON],2008 року народження, перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, [PERSON] з 22 лютого 2008 року по 17 січня 2014 року, коли наш шлюб було, на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва, розірвано. Від шлюбу народилася дочка, [PERSON], 2008 року народження.. Після одруження, та народження дитини сім'єю стали проживати , та були зареєстровані в квартирі відповідачів по справі, [PERSON] та [PERSON]. В дане жиле приміщення вселилися з донькою та проживали, як члени сім'ї власника квартири. Спірне приміщення знаходиться за адресою : [ADDRESS] ,та складається з трьох кімнат, жилою площею 41. 02 кв. м.. Дане житлове приміщення належить на підставі права власності відповідачам по справі, [PERSON] та [PERSON]. Під час проживання однією сім'єю в даному житловому приміщенні визначився порядок користування квартирою. Так, в одній з кімнат влаштована дитяча кімната, де знаходилися особисті речі дитини ,меблі, ліжечко інше. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю в спірній квартирі до 2013 року, поки , відповідач по справі не почав зловживати алкоголем, та наркотичними засобами, під впливом яких, він вчиняв сварки, які переходили у бійку , тобто він у присутності малолітньої дитини бив [PERSON] та ображав, що негативно відображалося на розвитку та вихованні дочки, а головне на її психологічному стані. [PERSON] вимушена була забрати нашу п"ятирічну дитину, та піти зі спірної квартири. Покинувши, з поважної причини, а саме, через те, що відповідач по справі, [PERSON] став зловживати спиртними та наркотичними засобами, постійне місце проживання, [PERSON] знялася з реєстрації за адресою спірної квартири, як того вимагали від не відповідачі по справі, та стала проживати за іншою адресою, де і проживаю з дитиною по цей день. Власного житла [PERSON] не має, тому і зареєструватися [PERSON] не має де. Відповідачі по справі запевнили, що не будуть чинити перешкоди у користуванні квартирою малолітній дитині, [PERSON], та також, що коли дитина досягне відповідного віку, то вона сама прийме рішення де їй постійно проживати, яка має право користування спірною квартирою, як член сім'ї власника житла, де і зареєстрована по цей день. Крім того, добровільної угоди між [PERSON] та відповідачем по справі не було укладено стосовно постійного місця проживання нашої малолітньої дитини, [PERSON], як дитина покинула місце нашого постійного проживання разом із [PERSON] тільки з поважної причини, так як проживати разом з відповідачем було не можливо, через його негативні захоплення. У зв"язку з цим [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням, шляхом зобов"язання відповідачів надати ключі від квартири та можливості вільного доступу до жилого приміщення в будь - який час доби. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі угоди № б / н від 28 січня 2017 року ( а. с. 60 ) первинні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позовних вимог просять відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] первинні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити зустрічні позовні вимоги не визнав, та просив відмовити у їх задоволенні, разом з тим у судовому засіданні зазначив, що його мати позивачка у справі є власником 2 / 3 частини спірної квартири, а він є власником 1/3 частини спірної квартири і він не ставить вимоги перед судом про визнання втратившим право користування спірною квартирою на 1/3 частину, проте підтримує вимоги позивачки у повному обсязі. Додатково пояснивши суду, що він не позбавлений батьківських прав на неповнолітню дитину. На даний час він не проживає у спірній квартирі. Відповідачка [PERSON], що діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні первинні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у письмових поясненнях. Третя особа Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві в судове засідання свого представника не направила, 29 січня 2018 року за вх. № 4499 до загальної канцелярії суду надійшов лист за підписом керівника служби Ткаченко О. про розгляд справи за відсутності представника служби. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була приватизована у 1998 році на трьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У зв'язку зі смертю [PERSON] його частку успадкувала дружина, [PERSON]. Співвласниками квартири є: [PERSON] ( право власності на 2 / 3 частини квартири ) та [PERSON] ( право власності на 1 / З частини квартири ) Крім них, в квартирі зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO], яка є донькою відповідачів [PERSON] та [PERSON] На момент народження [PERSON] мама дитини, [PERSON], мала прізвище [PERSON]. Тепер вона носить прізвище [PERSON], так як перебуває в шлюбі з іншим чоловіком. Порядок користування житлом в даній квартирі будь - яким компетентним органом, в тому числі й судом, не визначався. Малолітня [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] 26 січня 2012 року. На підставі доказів, суд вважає, що між сторонами по справі виникли спірні правовідносини, що регулюються наступними нормами права, які і застосовує суд при вирішенні даної справи. Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Статтями 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд, проте, як зазначено в ст. 13 ч.3 Конституції України, власність зобов"язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Право власності на житло охороняється правом лише настільки, настільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Право користування жилими приміщеннями в будинках ( квартирах ) приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України. Так, ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку ), квартири, користуються ним ( нею ) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку ( квартири ), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі ), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири ), якщо при їх вселенні не було іншої угоди. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири ) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 „ Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України роз"яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з"ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В п. 11 вищевказаного пленуму зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, в тому числі перевезення майна в інше жиле приміщення. За своєю аналогією, ст. 107 ЖК України ( яка регулює користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду ), відповідає ст. 167 ЖК України ( яка регулює користування жилими приміщеннями в будинках ( квартирах ) приватного житлового фонду ). На ствердження вибуття суд може брати до уваги фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Отже, суд вважає, що відповідач вселився у квартиру позивача, як член сім`ї. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довела той факт, що малолітня дитина [PERSON], як колишній член сім`ї, відповідно до ст. 405 ЦК України не користується житлом, що перебуває у приватній власності позивача, без поважних причин, протягом більше ніж одного року. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою ), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1 ) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2 ) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3 ) визнання особи безвісно відсутньою; 4 ) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1 ) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3 ) про визнання особи безвісно відсутньою; 4 ) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України ). У відповідності до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім»ї сім»ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно - ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР. Статтею 160 СК України передбачено, що дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки з досліджених судом доказів вбачається, що батько неповнолітньої [PERSON] , [INFO] періодично мешкає в квартирі за адресою у [ADDRESS] і є власником 1/3 частини спірної квартири та за ним зберігається право користування цим житлом нарівні з іншим власником, він має також право на вселення до цього житла свою доньку, а неповнолітня [PERSON] має право проживати в спірній квартирі, за місцем проживання свого батька. Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що матір [PERSON] - [PERSON] постійно проживає і зареєстрована в квартирі за адресою у [ADDRESS], тобто, що це житло є місцем проживання матері дитини в розумінні статті 29 ЦК України. Інформація про власників цієї квартири і про створені в ній умови для проживання неповнолітньої дитини в матеріалах справи також відсутня. З огляду на таке, суд вважає, що немає підстав обґрунтовано стверджувати, що право [PERSON] на житло, закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, буде дотримано при позбавленні її права користування квартирою за адресою у [ADDRESS] в якій зареєстрований і періодично проживає її батько. Враховуючи викладене, так як місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання одного з її батьків, оскільки [PERSON] була зареєстрована і набула право користування квартирою за адресою у [ADDRESS] як неповнолітня дитина члена сім'ї власника житла, а також враховуючи відсутність у суду достовірних і достатніх доказів наявності у дитини у користуванні іншого житла, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення, не підлягають задоволенню. Положення статті 405 ЦК України, на які посилається в обґрунтування позовних вимог [PERSON] не спростовують висновку про відмову у позові, з огляду на наступне. Так, згідно частини 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, [PERSON] не є членом сім'ї співвласника квартири [PERSON] в розумінні положень Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, про що зазначає і сама позивач в своїй позовній заяві. Неповнолітня [PERSON] була зареєстрована і набула права користування квартирою за адресою у [ADDRESS] у відповідності до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, як неповнолітня дитина члена сім'ї співвласника житла, яким є її батько. З огляду на таке, положення ст. 405 ЦК України щодо визнання відсутнього понад один рік члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житлом, не можуть слугувати безумовною підставою для позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням, в якому зареєстрований і проживає її батько [PERSON] Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Разом з тим, в ході судового розгляду не було встановлено, що діями відповідачів чиняться будь - які перешкоди в користуванні квартирою, що розташована за адресою : [ADDRESS], малолітній [PERSON], а тому в задоволенні і зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed