Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У квітні 2017 року позивач - Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк» звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту [PERSON] керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/ pages/70/, складає між ним та Банком договір. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка передбачає, що договором приєднання е договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.01.2017 року має заборгованість 44013,92 грн., яка складається з наступного: 2347,45 грн. - заборгованості за кредитом; 35244,38 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3850,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2072,09 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що е порушенням законних прав позивача. Позивач просив суд стягнути з відповідача - [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства [PERSON] банк «Приватбанк»: заборгованість у розмірі 44013,92 грн. за кредитним договором № б/н від 20.12.2012 року, яка складається із заборгованості за кредитом 2347,45 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 35244,38 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3850,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2. 1. 1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2072,09 грн. - штраф (процентна складова), судові витрати у розмірі 1600,00 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 05 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства [PERSON] банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Із вказаним рішенням суду не погодився позивач Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк» і оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно, не всебічно та необєктивно досліджені обставини справи, суд невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм за № 5482 (а.с. 131). Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції послався на те, що як вбачається із розрахунку заборгованості, останній платіж було проведено відповідачем 30.01.2014 року, а з позовом позивач звернувся лише 05.04.2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20.12.2012 року станом на 31.01.2017 року заборгованість складає: 44013,92 грн., за яким: 2347,45 грн. - заборгованість за кредитом; 35244,38 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3850,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 2. 1. 1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2072,09 грн. - штраф (процентна складова). Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Системний аналіз наявних документів дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] 20.12.2012 року уклав з позивачем кредитний договір на відповідну суму, в теперішній час не виконує зобовязання по поверненню кредиту та оплаті за користування ним, має заборгованість по договору, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення строку звернення із позовом до суду, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як вбачається із Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк», термін дії картки від 20.12.2012 року № 5211537333233620 на імя [PERSON] Юрьєвича серпень 2016 року, картки від 27.12.2016 року № 5168755410742981 червень 2018 року (а.с. 75). Суд першої інстанції не врахував викладене вище і безпідставно відмовив позивачу у стягненні заборгованості і процентів за вказаним вище договором починаючи з 05.04.2014 року, оскільки із позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до Краматорського міського суду Донецької області 05.04.2017 року (а.с. 2). Що стосується стягнення штрафів за кредитним договором, то відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року № 1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансови установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Краматорськ відноситься до вказаного вище переліку. Враховуючи викладене вище, підстав для стягнення з відповідача суми штрафів в розмірі 500 грн. (фіксованої частини) і 2072,09 грн. (процентної складової) немає. Також не підлягає стягненню з відповідача і заборгованість за пенею і комісією в розмірі 3850 грн., оскільки в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив, що вказана сума є пенею. На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом починаючи з 05.04.2014 року по 31.01.2017 року 1002грн. 36 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 34467 грн. 46 коп. Згідно з ч. 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені позивачем витрати по сплаті судового збору, а саме: 1600 грн. + 1760 грн. = 3360 грн., що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог позивача складає 2858, 10 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial