Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «АрселорМіталл Кривий Ріг», треті особи [PERSON], [PERSON], з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що вона [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON]. в шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO].та [PERSON], [INFO] 14.12.1984 року отримали ордер №851 на квартиру [ADDRESS].. Ордер був виписаний на її чоловіка [PERSON], та членів сім'ї; дружину [PERSON], доньку [PERSON], та брата мого чоловіка [PERSON]. В подальшому брат чоловіка [PERSON] був виписаний на підставі рішення суду. 16.12.1988 року у нас також народилася донька [PERSON], яка також була зареєстрована в квартирі. В 1998 році чоловік попросив матір [PERSON], тимчасово проживати у них, щоб вона допомагала доглядати наших малолітніх дочок. [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. Матір у низ прожила небагато, біля 5-6 місяців та на початку в січні-лютому 1999 року виїхала. Вона не знала, що [PERSON] тимчасово у них була зареєстрована з 20.08.1998 року по 10.02.2000 року. Вважає, що реєстраця була незаконною так як вона не надаваоа згоди не реєчстрацію свекрухи, а також були порушені санітарни норми на одного мешканця, передбачені ст. ст. 47 ЖК України. В вересні 1999 року вони сім'єю вирішили приватизувати квартиру та звернулися до органу приватизації - Криворізького коксохімічного заводу, у якого на той час знаходився будинок у віданні та оперативному управлінні. Вважає, що відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію мали особи, що мешкали в квартирі, а не ті що лише були зареєстровані, однак фактично в квартирі не проживали, так як фактичне проживання та реєстрація це різне поняття. А, тому участь матері у приватизації є недійсною так як остання на час приватизації в квартирі не мешкала. Під час написанні заяви про приватизацію квартири, вона матір чоловіка не бачила, не бачила, що остання писала таку заяву. Також зазначаж, що на момент отримання свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру матір чоловіка вде була зніта з реєстрації Вважаю, що матір навіть не знала, що вона приймала участь в приватизації так як ніколи не сплачувала комунальні послуги та не приймала участь в утриманні квартири. 22 червня 2004 року померла матір чоловіка [PERSON]. За життя вона уклала заповіт, яким усе своє спадкове майно заповіла онуку, відповідачу по справі - [PERSON], лише який і прийняв спадщину. До складу спадщини входив житловий будинок [ADDRESS], на який спадкоємець і отримав свідоцтво на спадщину. На частину її квартири відповідач свідоцтва на спадщину не отримував та не претендує. [INFO] року помер мій чоловік [PERSON]. За життя він склав заповіт, яким усе своє майно заповів Позивачу. Коли позивач стала оформляти спадщину то лише тоді побачила, що квартира приватизова не на їх сім'ю, а на 5-х чоловік. Лише при отриманні спадщини, після смерті чоловіка позивачка побачила, що порушені її права та права її доньок як співвласників квартири, отже вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Представник позивача [PERSON], адвокат [PERSON], належним чином повідомлений, до залу судового засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач по справі [PERSON], до залу судового засідання не зявився. Надав суду заяву, щоб цивільна спарва розглядалася без його участі, проти позову не заперечує, та просить задовольнити позов. Відповідач по справі ПАТ «АрселорМіталл Кривий Ріг», належним чином повідомлений, до залу судового засідання не зїявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи [PERSON], [PERSON], належним чином повідомлені, до залу судового засідання не зявилися, надали суду заяви, про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, на підставі наявних даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимогст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено встатті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьоїст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], зареєстрований в Дзержинському відділі РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 1086, після укладання шлюбу прізвище "[PERSON]" (а.с. 7) . Від вищевказаного шлюбу народилися дві доньки: [PERSON], 21жовтня [INFO], народження зареєстроване 03.05.1984 року в Дзержинському відділі РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 515, та [PERSON], [INFO], народження зареєстроване 05.01.1980 року в Дзержинському відділі РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис № 14 ( а.с. 9,12 ). Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року., про що мається відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Також встановлено, що [PERSON] 18 серпня 2007 року уклала шлюб з [PERSON], у зв"язку із чим змінила прізвище на "[PERSON]" (а.с. 10). Також встановлено, що [PERSON], [INFO] 08 жовтня 2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON], у зв"язку із чим змінила прізвище на "[PERSON]" (а.с. 13). Цей шлюб було розірвано 17 січня 2012 року, актовий запис про розірвання шлюбу № 4, свідоцтво серії [NUMBER], після реєстрації розірвання шлюбу, прізвище залишено без змін (а.с. 14). У подальшому [PERSON] укладає шлюб з [PERSON], актовий запис № 254 від 27.07.2012 року, свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 15). Також судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], актовий запис 858 від 22.06.2004р. (а.с. 21). З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 1984 року Дзержинським виконкомом м. Кривого Рогу виданий ордер №851 на квртиру [ADDRESS], загальною площею 61,9 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м., на мі'я [PERSON], та членів сім'ї, [PERSON], доньку: [PERSON], та брата [PERSON], який в подальшому був знятий з реєстрації. [PERSON] була зареєстрована в цій квартирі з 20.08.1998 року по 10.02.2000 року( а.с. 18-20, 22, 25, 26). Згідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. За ухвалою суду з Дзержинського відділу міграціної служби, були витребувані документи, які б посвідчували підстави, а саме наявність письмової згоди усіх членів сім'ї на реєстрацію [PERSON].. Однак такі відомості в міграціній службі відсутні. Відповідно до домової книги [PERSON] зареєстрованою в квартирі [ADDRESS], ніколи не значилася ( а.с. 25, 26 ). З матеріалів спадкової справи, за № 1041, заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, вбачається, що після її смерті відкрилась спадщина, за отриманням якої звернувся [PERSON]. Місце проживання та реєстрації спадкодавця [PERSON], [INFO] - [ADDRESS]. За заповітом [PERSON] заповідала [PERSON] домоволодіння з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на 3/5 вказаного домоволодіння та грошові внески в установах банку (а.с. 70-89). З матеріалів спадкової справи, за № 29-2016, заведеної після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, вбачається, що після його смерті відкрилась спадщина, за отриманням якої звернулася [PERSON], на ім"я якої померлим було складено заповіт на все майно спадкодавця. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 90-110) . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 21.02.2000 року, квартиру [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с. 17, 108). У відповідності до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В правовстановлюючому документі - свідоцтві про право власності [NUMBER] від 21 лютого 2000 року, на квартиру [ADDRESS] вказано, що квартиру приватизували та стали співвласниками не [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Тобто, вказана невірне прізвище співвласників, що є помилкою, яку вчинила особа, яка складала свідоцтво. Ця обставина підтверджується поспортами осіб які мешкали на той час в квартирі, ордером на квартирі та відповідними довідками, які знаходяться в матеріалах справах та вказані вище. Таким чином, вимоги щодо встановлення факту належності правоустановчого документу, а саме що свідоцтво про право власності [NUMBER] від 21 лютого 2000 року, видане Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь», не на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки неправильний переклад написання прізвищ співвласників в подальшому перешкоджає реалізації їхніх майнових прав. В частині вимог щодо визнання рішення органу приватизації Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» №106 від 07 вересня 1999 року щодо приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - частково не дійсним, в частині включення особи яка приватизувала квартиру - [PERSON], вони також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст .1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: а) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; б) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають у них або перебувають на черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно до ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Отже, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім'ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім'ї, за якими зберігається право на житло. Другою умовою для проведення приватизації житла є обов'язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При розгляді справ цієї категорії слід враховувати правовий висновок Верховного Суду України щодо співвідношення факту реєстрації і проживання у житлі, викладений у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12, який полягає у тому, що відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Також умовою для здійснення приватизації житла є обов'язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. У випадку коли хтось з членів сім'ї, який має право користування жилим приміщенням не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім'ї щодо уповноваженої особи (уповноваженого наймача), таке жиле приміщення не може бути приватизовано. Відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. При визначенні кола членів сім'ї необхідно керуватись положеннями ст. 64 ЖК УРСР, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У випадках, коли громадянином України є тільки один член сім'ї, то квартира може бути передана у його приватну власність. Слід зазначити, що наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. За ухвалою суду з органу приватизації була витребувана справа по приватизації спірної квартири. Однак ухвала виконана не була, у зв"язку з відсутністю цієї справи, а тому доказів, що до письмової згоди усіх повнолітнії на приватизацію квартири [PERSON] не представлено. Відповідно до довідки з адресного бюро Дніпропетровської області [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не значилася. Законом передбачено, що громадянам безоплатно передається житло з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача та члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю. У відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Згідно з ст. 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Суд також вважає, що при реєстрації [PERSON] були порушені норми та розмірі передбачені ст. 47 ЖК України, так як тоді на одну особу припадало 7,28 кв.м. , що менше санітарної норми. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; однак якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, пунктом 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Оскільки оскаржуване рішення щодо приватизації прийняте у 1999 році , суд, враховуючи положення ст. 5 ЦК України та п. 4 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, керується відповідними положеннями ЦК УРСР. Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Як установлено судом, підставою для визнання недійсним рішення, позивач зазначив що [PERSON] не могла приймати участі у приватизації, оскільки порушено вимоги ст. 47 ЖК УРСР, та ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" . В ЦК УРСР відсутні способи захисту порушених прав, які закріплені в п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з тим, згідно з ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1ст. 11 ЦПК Українипередбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що [PERSON], оформлюючи спадщину, лише у 2016 році дізналася, що в приватизацї квартири, яка входить до спадкового майна, приймала [PERSON], та що були порушені її права, як співвласників квартири. За такиї підстав суд вважає, що відсутність доказів, про письмову згоду членів сім'ї на реєстрацію [PERSON], на згоду в її приватизації квартири, відсутність відомовстей щодо її реєстрацію в спірній квартирі, свідчить про незаконність її участі в приватизації квартири, у зв"язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право власності [NUMBER] від 21 лютого 2000 року, видане Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь» частково не дійсним - в частині надання [PERSON] у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у спільну власність ? частину будинку № [ADDRESS] загальна площа якого складає 122,9 кв.м., житлова площа 61,1 кв.м, припинення за [PERSON] ([INFO]) право спільної сумісної власності в квартирі [ADDRESS], та визнає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO], р.н.о.к.п.п. [NUMBER]), [PERSON] ([INFO], р.н.о.к.п.п. [NUMBER]), [PERSON] ([INFO]), та визначає частки кожного із співвласників по ? частині на кожного, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання недійсною приватизації. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів у рівних частинах. На підставі наведеного, та

Outcome: approved