Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області із позовом до [PERSON] ,треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , що була проведена 11.09.2018 року державним реєстратором Меренковою Д. О. Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчуці» виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.1998 р. по справі № 2-95/1998. На обґрунтування заявлених вимог повідомила, що проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження органу приватизації 29 червня 1993 року, було проведено приватизацію квартири [ADDRESS] . 2 липня 1993 року було видано свідоцтво на право власності на житло, в якому зазначено, що квартира що знаходиться за адресом [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] . В цій квартирі вона наразі проживає. В вересні 2018 року [PERSON] звернулась з заявою до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998. Реєстраційні дії було проведеної 11.09.2018 року, номер запису про право власності 28078666. Відповідно до інформації по витягу [PERSON] на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року провела реєстраційні дії 11.09.2018 року та стала власником частини квартири [PERSON] та частини квартири її сина [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] , на підставі рішення суду від 1998 року. В подальшому 04.10.2018 року щодо цієї квартири було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Курячим В. М. За цим договором [PERSON] після реєстрації 11.09.2018 року її права власності на спірну квартиру 4.10.2018 р. подарувала цю квартиру [PERSON] . Вважає, що [PERSON] не мала права реєструвати на себе право власності на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998. З огляду на те, що рішення не має відношення до неї, оскільки рішення винесено відносно « [PERSON] », а вона « [PERSON] ». Саме « [PERSON] » зазначена як відповідач по справі по всьому рішенні суду, тобто саме відносно неї винесено рішення. Також вона зазначає, що ніякого судового розгляду відносно її частини та частини квартири її сина - в 1997 - 1998 роках за її участі - не було, вона не приймала участі в судовому розгляді справи в суді, не отримувала судових повісток, не була на засіданнях, судового розгляду за участю взагалі не було. Про суд, який відбувся та виніс рішення 22 січня 1998 року щодо її частини квартири вона взнала тільки 28 вересня 2018 року, коли отримала копію рішення в поштовому конверті. Позивачка вказує що відповідно до рішення суду саме " [PERSON] " присуджена компенсація, ніякої компенсації вона не отримувала. Зазначає, що державний реєстратор не мав права реєструвати право власності на [PERSON] щодо майна яке належало [PERSON] , з урахуванням що рішення прийнято щодо відповідача - [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали, прохали суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні участі не приймала, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та відзив на позовну заяву, щодо задоволення позову заперечує, у відзиві на позовну заяву зазначила що рішення державного реєстратора Меренкової Д. О. індексний номер 43179122 від 25.09.2018 року позивачем не оскаржується, також зазначила, що прізвище позивачки наразі пишеться " [PERSON] ", але паспорт отримано після 1998 року, а тому з`ясувати як російською мовою на той час було зазначено прізвище позивачки не є можливим. Зазначає, що позивачка [PERSON] та [PERSON] це одна особа. Також відповідачка зазначає що норми ст. 364 ЦК України не діють на дані правовідносини сторін, з огляду що на момент виникнення спірних правовідносин ця норма права ще не діяла. Вказує, що присуджену судом суму в розмірі 8 800 грн. зі сплатою до 31 грудня 2000 р. за рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 г. вона позивачці сплатила. Третя особа [PERSON] щодо задоволення позову заперечує, до суду подала пояснення до позову в якому зазначає що [PERSON] брала участь в судовому розгляді по справі № 2-95/1998 г., також вказує, що [PERSON] сплатила [PERSON] присуджені судом кошти в розмірі 8 800 грн. які безпосередньо [PERSON] дала в борг [PERSON] Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області подав до суду клопотання в якому прохав розглянути справу без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення суду від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 звернулась до державного реєстратора Меренкової Д. О. Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчуці» виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради Полтавської області, 11.09.2018 року було проведено реєстраційні дії та [PERSON] стала власником частини квартири позивачки [PERSON] та частини квартири сина позивачки [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] . В рішенні від 22 січня 1998 року /рішення на російській мові/ зазначено, що [PERSON] звернулась з заявою до суду згідно якого просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , стягнув з неї на користь [PERSON] гроші в сумі 4 318 грн. Потім [PERSON] . змінила позовні вимоги та просить визнати за нею право власності на 2/3 частину, та зобов`язується сплатити грошову компенсацію в розмірі 8 800 грн. до 31 грудня 2000 року. Відповідно до рішення, суд визнав право власності за [PERSON] повністю на квартиру [ADDRESS] та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй з дитиною [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] - 8 800 грн. до 31 грудня 2000 року Рішення винесено відносно відповідача [PERSON] , по тексту рішення відповідачем зазначено [PERSON] . Позивачкою до суду подано копію її паспорту серії [NUMBER] виданого 14 квітня 1998 року в якому зазначено її прізвище " [PERSON] " як на українській так і на російській мові. Крім того до суду позивачкою подано копію її паспорту серія [NUMBER] виданого 26 лютого 1994 року в якому зазначено її прізвище " [PERSON] " як на українській так і на російській мові. Також позивачка зазначила що прізвище "[PERSON]" яке вона отримала після вступу в шлюб, вона не змінювала. Ії прізвище як на російській мові так і на українській мові пишеться " [PERSON] ". Щодо квартири [ADDRESS] - відповідно до розпорядження органу приватизації 29 червня 1993 року було проведено приватизацію квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 2 липня 1993 року та пояснень позивачки в 1997-1998 роках квартира дійсно належала на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Тобто співвласником квартири на момент судового розгляду справи № 2-95/1998 /1997-1998 роки/була саме [PERSON] . Судом встановлено що в судовому рішенні від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 вказано відповідачем [PERSON] , в копії позовної заяви що надана [PERSON] також вказана [PERSON] , зазначено що її рік народження - 1965 р., але при цьому [PERSON] відповідно до її паспорту має 1969 рік народження, при цьому квартира [ADDRESS] частково належить [PERSON] , яка взагалі заявляє що не брала участі у розгляді справи № 2-95/1998. Позивач зазначає, що ніякого судового розгляду відносно її частини та частини квартири її сина - в 1997 - 1998 роках за її участі - не було, вона не приймала участі в судовому розгляді справи в суді, не отримувала судових повісток, не була на засіданнях, судового розгляду за участю взагалі не було, але суд до її заяв відноситься критично з огляду на наявність рішення суду від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998, яке набрало чинності та наразі не скасовано. Враховуючи пояснення відповідача в відзиві на позовну заяву, що [PERSON] та [PERSON] це одна особа, спірна квартира на момент розгляду справи № 2-95/1998 частково їй належала, суд допускає можливість описки в рішенні від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998. Але вона є істотною та підлягає обов`язковому виправленню. Суд приймає до уваги, що судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу. Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Такі помилки фактично спотворюють текст судового рішення та призводять до його неправильного сприйняття. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму ВС України N 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі" вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Чинне законодавство передбачає, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду,відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, п. 8 ч. 1 ст. 411 ЦПК України. Не може вважатися правосудним рішення суду ухвалене щодо іншої особи, а прізвище - є частина власної назви особи, її повного імені. В українській мові це - особове ім`я, ім`я по батькові, прізвище. Тобто фактично, - "інше прізвище" - це інша особа. Таким чином виправлення в рішенні у випадку помилки в прізвищі особи перед виконанням рішення є необхідним та обґрунтованим. В іншому випадку фактично правосудним та вірним вважалось би рішення суду щодо іншої особи. Відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Таким чином відповідач наразі не позбавлена права на звернення до суду з вимогою про виправлення в рішенні описки, якщо вона була допущена в рішенні від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998. Рішенням від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998 г. визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] повністю, а також присуджено стягнути грошову компенсацію з [PERSON] на користь [PERSON] за 2/3 частки квартири в сумі 8 800 грн. до 31 грудня 2000 р. Факт сплати грошової компенсації позивачка заперечує, до заяви відповідача щодо виплати [PERSON] компенсації в розмірі 8 800 грн. суд відноситься критично, будь-яких доказів щоб свідчили про таку виплату відповідач не надала. Цивільні правовідносини сторін щодо спірної квартири виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року. Відповідно до рішення від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998, право власності було зареєстровано на [PERSON] в 2019 році, таким чином правовідносини сторін продовжують існувати і наразі. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачає що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином правовідносини сторін щодо спірної квартири регулюються Цивільним кодексом України, оскільки на даний час продовжують існувати. Щодо застосування положень ст. 364 ЦК України до правовідносин сторін, то в даному випадку вони не можуть бути застосовані оскільки положення ст. 364 ЦК України регулюють правовідносини сторін при виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності добровільно по угоді сторін. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників регулюється положеннями ст. 365 ЦК України,право особи на частку у спільному майні припиняються за рішенням суду на підставі позову інших співвласників та не передбачає що право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно п. 1 ч. 1 ст.3 Закону України про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", загальними засадами державної реєстрації прав є:гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пункт 5 ч. 1 ст. 24 Закону України"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"передбачає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. В даному випадку при проведенні реєстраційних дій була наявна суперечність між зареєстрованим правом власності за [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] ,та заявленими речовими правами [PERSON] щодо цих же прав на квартиру, але вже відносно прав на квартиру [PERSON] , по рішенню суду за яким за [PERSON] визнається право власності на квартиру, що належить фактично [PERSON] , а не [PERSON] як це зазначено в рішенні суду. Крім того якщо брати до уваги точний зміст рішення суду від 22 січня 1998 року по справі № 2-95/1998, воно винесене відносно [PERSON] , але щодо речових прав на нерухоме майно [PERSON] тобто зміст рішення не дає змоги встановити припинення речових прав на нерухоме майно що належить саме [PERSON] з огляду на відмінність прізвища та прийняття рішення саме щодо прав на нерухоме майно [PERSON] Положення п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Таким чином з огляду на вимоги Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації правна нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.01.1998 р. по справі № 2-95/1998, враховуючи істотну помилку в цьому рішенні суду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд знаходить, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені належними та допустимими доказами, в зв`язку з чим підлягають до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволений, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн. Урахувавши вищевикладене,

Outcome: approved