Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 20 травня 2013 року звернувся ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі - позивач) із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між сторонами 16 квітня 2006 року укладено кредитний договір №DNH4KP61160360, за яким [PERSON] в цей же день видано кредит в сумі 2806 грн. 96 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2008 року. Позичальник [PERSON] порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. З урахуванням заяви позивача про збільшення суми позовних вимог від 16 червня 2014 року, заборгованість відповідача станом на 13 червня 2014 року складає 48575 грн. 64 коп., де 2683 грн. 59 коп. - сума заборгованості за кредитом, 14308 грн. 07 коп. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом, 28794 грн. 66 коп. - сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, 500 грн. - сума штрафу (фінансова частина), 2289 грн. 32 коп. - сума штрафу. Відповідач в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" вимушене звернутись до суду із вищевказаним позовом. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором 48575 грн. 64 коп. та 485,76 грн. витрат по сплаті судового збору. Представник позивача у письмовій заяві повідомив, що підтримує позовні вимоги, викладені у заяві про збільшення суми позовних вимог просить розглянути справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, причини неявки суду не повідомив, заперечення на позов не подав, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" (який є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк») укладено кредитний договір №DNH4KP61160360 (далі - кредитний договір) (а.с.4-5 на звороті). Згідно з умовами вказаного кредитного договору [PERSON] 16 квітня 2006 року отримав строковий кредит у розмірі 2806 грн. 96 коп. зі сплатою 2,09% на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості строком на 24 місяці тобто з кінцевим терміном повернення до 16 квітня 2008 року з метою купівлі товарів народного споживання. Позичальник зобов'язався щомісячно з 21 по 28 число кожного місяця сплачувати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 150 грн. 42 коп. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав, надавши [PERSON] кредитні кошти в повному обсязі, що не заперечується відповідачем. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконав, щомісячні платежі не здійснював, у визначений договором строк кредит не повернув (а.с.3). Станом на 13 червня 2014 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 48575 грн. 64 коп., де 2683 грн. 59 коп. - сума заборгованості за кредитом, 14308 грн. 07 коп. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом, 28794 грн. 66 коп. - сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, 500 грн. - сума штрафу (фінансова частина), 2289 грн. 32 коп. - сума штрафу. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оцінивши в сукупності докази у справі, суд дійшов висновку про те, що відповідач не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, чим прострочив грошове зобов'язання, що спричинило виникнення заборгованості перед позивачем. Згідно із ч. 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як кінцевий строк повернення кредиту - до 16 квітня 2008 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - з 21 по 28 число кожного місяця для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, та іншими платежами. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідач [PERSON] у поданій письмовій заяві повідомив суд про те, що ним визнається факт неповернення банку грошових коштів за кредитним договором, однак ним заявлено клопотання про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності (а.с.32). Відповідно до положень стст.256,257,259 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У зв'язку з наведеним, суд не погоджується з посиланнями представника позивача на те, що перебіг строку позовної давності за спірними правовідносинами починаються з наступного дня після закінчення строку повернення кредиту, тобто з 17 квітня 2008 року. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-20цс14), які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Як вбачається з наданих позивачем розрахунків та інших доказів у справі, відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом починаючи з 30 червня 2006 року, коли позивачем нараховано прострочене сальдо за кредитом в сумі 49,72 грн. та заборгованість за процентами в сумі 16,83 грн., після чого заборгованість відповідача щомісячно збільшувалась. Отже, суд приходить до висновку, що з цього часу розпочався строк позовної давності для пред'явлення позивачем позову до суду з метою захисту своїх цивільних прав та інтересів. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до суду 16 травня 2013 року (а.с.2), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого законом. Суд також не приймає як доказ надані позивачем 16 червня 2014 року Умови надання споживчого кредиту фізичними особами («Розстрочка» (Стандарт) (далі - Умови), що затверджені наказом Голови Правління ЗАТ КБ «Приватбанк» від 21.03.2006 року №391, оскільки зазначені умови не стосуються спірних правовідносин і не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Як вбачається з Наказу Голови Правління ЗАТ КБ «Приватбанк» від 21.03.2006 року №391, якими затверджені Умови надання споживчого кредиту фізичними особами, зазначені договірна база стосується банківського продукту за технологією «Розстрочка», «Експрес-розстрочка», однак згідно із заявою позичальника, кредитні кошти він отримав за іншою технологією - «Просто Кредит», а такі Умови позивачем суду не надані (а.с.5). Позивачем не надано доказів ознайомлення відповідача саме з Умовами за технологією «Розстрочка», та не доведена наявність його згоди на те, що зазначені Умови поширюються на кредитні правовідносини сторін, а тому Умови надання споживчого кредиту фізичними особами («Розстрочка» (Стандарт) є неналежним доказом. Враховуючи викладене, суд не приймає посилання позивача на те, що п.5.5. цих Умов передбачено, що сторони домовились про збільшення загального та спеціального строку позовної давності до 5 років. Крім того, за спірними правовідносинами від початку перебігу строку позовної давності до дати звернення до суду з позовом за захистом порушених прав минуло більше 6 років. Суд також не приймає як належний доказ надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг (а.с.6-15), оскільки ці Умови та правила були затверджені Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк», якого на час укладання договору (16.04.2006 рік) не існувало, отже договір укладався з ЗАТ КБ «Приватбанк». Будь яких належних доказів про збільшення позовної давності за домовленістю сторін, чи то - 50 років, чи 5 років, позивачем суду не надано, незважаючи на тривалий розгляд справи та запити суду щодо надання доказів укладання кредитного договору. Під час розгляду справи позивач двічі змінював редакцію Умов та правила надання банківських послуг, які є складовою частиною спірного кредитного договору, намагаючись змінити умови кредитного договору на вигідну для себе редакцію. Позивачем не заявлене клопотання про поновлення та визнання поважними причини пропуску строків позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed