Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач з [PERSON] у серпні 2016 року через суд предявила позов про відшкодування шкоди відповідно до ст.ст.\~1167,\~1168, 1201 ЦК України, завданої смертю члена їх сім'ї повязаною з нещасним випадком на виробництві, що спричинена порушеннями директором ТДВ «Дніпрокомунтранс» [PERSON] вимог з охорони праці та у звязку із злочинами, за вчинення яких вироком суду засуджені [PERSON] за ч.2 ст.272 КК України та [PERSON] за ч.2 ст.271 КК України, цивільну відповідальність яких згідно з ст. 1172 ЦК України несе їх роботодавець - ТДВ "Дніпрокомунтранс". З цих підстав позивач просила стягнути на свою користь 600\~000 гривень відшкодування моральної шкоди, 21\~550 гривень витрат на правову допомогу адвокатів у кримінальному провадженні, 2\~000 гривень понесених транспортних витрат і витрат на копіювання та поштове відправлення документів, 30\~000 гривень майбутніх орієнтовних витрат на оплату ритуальних послуг поховання ексгумованого трупу потерпілого [PERSON] і спорудження надгробного пам'ятника, а також відшкодувати судові витрати на правову допомогу в сумі 10\~000 гривень. 05 червня 2018 року ухвалою суду в частині вимог [PERSON] провадження у справі закрито відповідно до п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, внаслідок смерті позивача, оскільки у відносинах відшкодування моральної шкоди та шкоди, завданої смертю годувальника, які нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, згідно з ст.ст. 1219, 1230 ЦК України, не допускають правонаступництва. 08 серпня 2018 року в частині вимог позивача про відшкодування 21\~550 гривень витрат на правову допомогу адвокатів, ухвалою суду у цій справі, провадження закрито за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки такі вимоги не підпадають під цивільну юрисдикцію загальних судів, будучи вирішеними у кримінальному судочинстві, відповідно до ст.ст.537,539 КПК України судом, який ухвалив вирок. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні, з урахуванням заяви про збільшення розміру вимог та уточнення їх підстав, пояснила суду про завдану їй моральну (немайнову) шкоду, яка виражається у непоправних довічних душевних стражданнях внаслідок смерті батька та супутніх обставин розслідування, повязаного з нещасним випадком на виробництві, якому всіляко чинили перешкоди відповідачі, намагаючись протягом більше як шести років уникнути відповідальності і приховати злочинні порушення техніки безпеки виконання робіт з підвищеною небезпекою, що потягло тяжкі зміни звичного способу життя та втрати нормальних життєвих звязків. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, висловилася про переслідування на меті стягнення значної суми превентивного попередження правопорушень відповідача, ТДВ «Дніпрокомунтранс», у сфері охорони праці та справедливої кари, яка має спіткати інших співвідповідачів, які не принесли їй та її родині щирих вибачень. Посилалася на проведення за свій рахунок поховання батька та приведення могили після ексгумації трупу у попередній стан, на що витратила 5\~696 гривень, у звязку з чим необхідно оплатити спорудження надгробку на могилі вартістю 37\~800 гривень, з яких нею авансом сплачена лише частина. З наведених підстав позивач просила стягнути на її користь 2\~000\~000 гривень відшкодування моральної шкоди, 43\~496 гривень витрат на поховання, а також відшкодувати судові витрати з розрахунку на 5\~952 гривень оплаченої експертизи, на 10\~000 гривень оплаченої правової допомоги адвоката і на витрачені у звязку з розглядом цієї справи 576 гривень 60 коп. на послуги поштового звязку та копіювання і друк доданих до заяв по суті справи документів. Відповідач [PERSON] в особі свого представника в судовому засіданні позов повністю не визнала, посилаючись на висновки Верховного Суду України в постанові № 6-108цс13 від 06 листопада 2013 року про визнання такого позову в судовій практиці предявленим до неналежного відповідача, виходячи з наведених у письмових запереченнях доводів та аргументів про розвязання вимог про матеріальну відповідальність відповідача судом, який ухвалив вирок у кримінальній справі, і про відповідальність за завдану шкоду в повному обсязі ТДВ "Дніпрокомунтранс" на підставі дійсного з ним трудового договору відповідача на час вчинення нею необережного злочину. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], ТДВ "Дніпрокомунтранс", які доручили одночасне ведення від їх імені справи адвокату [PERSON] на правах їх представника, у своєму відзиві категорично заперечили проти предявлених до них вимог, розмір яких бездоказово визначений позивачем у несправедливому і нерозумному грошовому еквіваленті заподіяних душевних страждань без врахування матеріального стану Товариства, яке в червні 2012 року за свій рахунок організувало поховання загиблого [PERSON] та справило поминальний обід, незважаючи на обовязок Фонду соціального страхування України покрити ці витрати згідно чинною на той час редакцією ч. 8 ст. 34 Закону України від\~23.09.1999\~№\~1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», вважаючи ритуальні служби органів місцевого самоврядування належним відповідачем у спорі про витрати на повторне поховання після ексгумації трупа. Заперечуючи проти вартості спорудження надгробку на могилі, відповідачі посилалися на судову практику обмеження її граничною вартістю стандартних памятників у даній місцевості за висновками Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови №\~6 від\~27.03.1992\~«Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» без посилань на конкретну суму граничної вартості надгробку для Сурсько-Литовського кладовища у м. Дніпрі. В судовому засіданні представник [PERSON] від імені ТДВ "Дніпрокомунтранс" позов про відшкодування моральної шкоди визнала частково на суму 50\~000 гривень, посилаючись на відсутність прямого причинного звязку ексгумації трупа [PERSON] з винними діяннями співвідповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнали повністю, посилаючись на вже принесені вибачення родині загиблого, оскільки вважали розмір вимог не співмірним із заподіяною їх діями шкодою. Судом в порядку підготовки до судового розгляду розглядалася низка клопотань позивача про витребування доказів особи власника ТДВ "Дніпрокомунтранс", які відхилені з мотивів неналежності до предмета доказування, а так само неодноразово відмовлено у забезпечені позову відхиленням клопотань з ознаками зловживання процесуальними правами, на підставі чого з позивача за ухвалою від 07 серпня 2018 року стягнуто штраф. В стадії судового розгляду провадження у цій справі зупинялось згідно з раніше чинною редакцією ст. 203 ЦПК у звязку з призначенням в судовому засіданні судово-психологічної експертизи на етапі проведення судового слідства з 12 грудня до 20 грудня 2016 року і з 22 травня 2017 року (т. 1 а.с. 239-240, т. 2 а.с. 18, 83), внаслідок чого після відновлення провадження 27 листопада 2017 року (т. 2 а.с. 97) розгляд цивільної справи відповідно до п. 9) ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України чинної редакції продовжено за правилами загального позовного провадження, що діють після набрання чинності новою редакцією цього Кодексу, в стадії розгляду справи по суті з відкладенням 18 квітня 2018 року першого судового засідання. Заміна неналежного відповідача з залученням ПрАТ "Агро-Спектр" та держави України в особі Державної казначейської служби України другим відповідачем чи співвідповідачем, а також [PERSON] третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, на засадах диспозитивності згідно з ст.ст. 13, 51 ЦПК України за відсутності клопотання позивача судом не проводилася. Суд, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, допитавши свідків і дослідивши інші зібрані докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] і Віонети Василівни та за життя батьків проживала разом з ними у м. Дніпрі на проспекті Гагаріна, 163/36, будучи повязаною з ними спільним побутом. Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року про засудження [PERSON] за ч. 2 ст. 271 КК України і [PERSON] за ч. 2 ст.272 і ч.1 ст.366 КК України (т. 1 а.с. 13-22) встановлено і доказуванню, згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, не підлягає, що 26 червня 2012 року, близько 09 години 30 хвилин у м.\~Дніпрі в будівлі авторемонтної майстерні ТДВ «Дніпрокомунтранс» на вулиці Шинній, 26, виконуючи свої прямі трудові обовязки з профілактики змонтованої освітлювальної арматури із світильників денного світла на висоті 4,12 м, за відсутності драбини, стремянки та інших риштувань необхідної висоти за обставин, які точно встановити в процесі слідства не видалось, електромонтер [PERSON] використав технологічний транспортний засіб «Балканкар» по типу навантажувача дизельного вилкового з противагою ДВ 1788.33.20 для підйому на його вилах у саморобній колисці (корзині) на висоту не нижче за 2,4 м від нульової відмітки без захисної промислової каски, без запобіжних поясів лямкового і безлямкового та інших засобів індивідуального захисту від падіння з висоти, не маючи таких у користуванні. Виконуючи, у такий спосіб, за усним завданням головного механіка ТДВ «Дніпрокомунтранс» [PERSON] ревізію освітлювальної арматури з робочого місця у саморобній колисці (корзині) на значній висоті, хворий на гіпертонію і хронічну ішемію серця електромонтер [PERSON] під час заміни люмінесцентних ламп втратив рівновагу за відсутності страхувальних засобів підтримки його на висоті. Внаслідок порушення порядку організації виконання на підприємстві ТДВ «Дніпрокомунтранс» робіт підвищеної небезпеки електромонтер [PERSON] впав на дно оглядової технологічної траншеї для ремонту автотранспорту та безпосередньо від падіння з робочого місця на висоті загинув від заподіяних небезпечних в цей момент для життя тяжких тілесних ушкоджень, що за своїм характером спричинили настання його смерті. Також цим вироком суду встановлено, що в обстановці виконання потерпілим [PERSON] на висоті робіт на кабельних лініях і діючих електроустановках з підйомної саморобної колиски (корзини) відповідач [PERSON] допустив до виконання цих робіт без цільового і повторного інструктажів та без постійного нагляду за їх проведенням хворого працівника, який спеціальне навчання і перевірку знань не проходив, і головний механік мав технічну можливість запобігти раптовому впливу на підлеглого йому електромонтера [PERSON] небезпечного фактору розміщення робочого місця цього працівника на значній висоті та використанню без дозволу Держгірпромнагляду пристосувань і механізмів для цього, заборонених згідно з ст.ст. 154, 156 КЗпП України, а інженер з техніки безпеки та охорони праці ТДВ «Дніпрокомунтранс» [PERSON] не виконала покладені на неї відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону праці» спеціальні обов'язки з охорони праці внаслідок безконтрольності за наявністю і використанням працівниками ТДВ «Дніпрокомунтранс» засобів індивідуального захисту, за навчанням і перевіркою знань з охорони праці, що безпосередньо призвели до небезпечного наслідку - загибелі [PERSON] на виробництві. Як вбачається з мотивувальної частини вироку, під час виконання робіт з підвищеною небезпекою у внутрішньогосподарській діяльності ТДВ «Дніпрокомунтранс» його найманими працівниками 26 червня 2012 року використаний технологічний транспортний засіб «Балканкар», 1988 року випуску, по типу навантажувача дизельного вилкового з противагою ДВ 1788.33.20, тобто обєкт джерела підвищеної небезпеки, титульним володільцем якого на підставі свідоцтва про реєстрацію навантажувача визнавався ПрАТ торговий дім "Агро-Спектр". 26 червня 2012 року у віці 65 років [PERSON] помер, про що в Книзі реєстрації смертей вчинено актовий запис № 4450 з видачею 03 липня 2012 року Відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції у Дніпропетровській області відповідного свідоцтва (т. 1 а.с. 25). 28 жовтня 2013 року в рамках кримінального провадження досудового розслідування підробки висновку експертів про причини смерті, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 1\~2013\~04\~064\~0002653, Комунальним підприємством [PERSON] міської ради «Ритуальна служба» за постановою прокурора виконана ексгумація тупу [PERSON] з могили на четвертому місці в першому ряду ділянки № 269 Сурсько-Литовського кладовища на вулиці Героїв Сталінграду, 175А, в м.\~Дніпрі, де він був похований 27 червня 2012 року з записом в книзі реєстрації поховань померлих за № 2091, що підтверджено приєднаними до справи в копіях постановою прокурора прокуратури Жовтневого району м.\~Дніпропетровська від 02 жовтня 2013 року в сукупності з листом № 41/с-101 (т.\~1 а.с. 109-111). Поховання ексгумованого трупу за цією ж постановою прокурором доручено Комунальному підприємству [PERSON] міської ради «Ритуальна служба». Згідно з актом №1 за формою Н-1, затвердженим начальником територіального управління Держгірпромнагляду у Дніпропетровській області 28 липня 2014 року (т. 1 а.с. 86-92), встановлена повязаність з виробництвом нещасного випадку, внаслідок якого настала смерть [PERSON], за висновками повторного спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві ТДВ «Дніпрокомунтранс», проведеного на виконання постанови [PERSON] окружного адміністративного суду від 25 березня 2014 року № 2а/470/14265/12, про що 22 липня 2014 року складено акт форми Н-5 (т. 1 а.с. 93-101). 15 лютого 2017 року Комунальним підприємством [PERSON] міської ради «Ритуальна служба» на умовах укладеного з позивачем [PERSON] договору-замовлення №\~260775 від 13 лютого 2017 року останки померлого [PERSON] доставлено до місця поховання і поміщено до тієї ж самої могили з приведенням її у попередній стан, що за поданими суду квитанціями повністю оплачено позивачем на загальну суму 5\~697 гривень 62 коп., включаючи предмети ритуальної належності (т. 2 а.с. 126-128). 07 квітня 2018 року позивач на умовах укладеного договору підряду № А-00029 замовила у фізичної особи-підприємця [PERSON] виготовлення намогильних споруд у складі надгробку для облаштуванням місця поховання та памятнику батьку на загальну вартість 37\~800 гривень, з яких позивач, за предявленим товарним чеком, сплатила авансом 18\~000 гривень (т. 2 а.с. 122-125). Суд відповідно до ст. 263 ЦПК України на основі всебічно встановлених обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях позивача в сукупності з відомостями свідоцтв про акти цивільного стану шлюбу та народження (т. 1 а.с. 23-24), що узгоджуються з показаннями свідків, довідкою з місця проживання про склад сімї та актом комісії КЖЕП-6 у складі з сусідами від 16 липня 2012 року (т. 1 а.с. 28-29) в їх тісному зв'язку з висновком проведеної в умовах Одеського НДІСЕ судово-психологічної експертизи № 17-2679, що складений 17 листопада 2017 року судовим експертом [PERSON] (т. 2 а.с. 87-94), дійшов переконання у перебуванні позивача у стані психологічного шоку від отриманого повідомлення про смерть її батька, після чого позивач пережила тривалий сильний стрес, який, обумовивши психосоматичні розлади її здоровя, негативно позначився на порушенні її психологічного стану, що в більшому ступені погіршився з посиленням та значним ускладненням пролонгованих душевних страждань, обтяжених обставинами, які супроводжували розслідування загибелі батька, що різко змінило систему життєвих орієнтирів та пріоритетів позивача, обумовивши її неспроможність повернутися до нормального життя. Так, свідок [PERSON], яка підтримувала з позивачем дружні стосунки і працювала з нею на місцевому телебаченні, показала суду на різку зміну у психологічному стані, настроях [PERSON] та її способі життя після смерті батька, які ретельно також описані в експертному досліджені, що так само в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON], яка працювала разом з Віонетою [PERSON], і засвідчила улюблене заняття [PERSON], який віддавав перевагу у заміському відпочинку на дачі. Про сильне захоплення [PERSON] за життя дачею та відсутність пліток серед сусідів про сімю Ситенків суду пояснили сусіди [PERSON] і [PERSON], яка вказала про свою необізнаність із стосунками всередині їх сімї. Так само, як і керівник робіт [PERSON], за час його роботи на підприємстві ВАТ «Дніпрошина» - [PERSON], який пояснив суду, що не знає стосунків сімї [PERSON] у побуті, але чув від нього схвальні відгуки про дочок. Будучи допитаним в якості свідка, [PERSON], який підтримував дружні стосунки по роботі з [PERSON], охарактеризував його як несхильного розповідати про сімейні негаразди та чвари, вести бесіду про справи сімейні. В свою чергу, свідки [PERSON] і [PERSON], з якими [PERSON] працював в одному трудовому колективі у відповідача ТДВ "Дніпрокомунтранс", показали суду на приватне спілкування з [PERSON] та обізнаність з його слів, що він відпочиває на роботі і на дачі від сімейних стосунків вдома, оскільки бажав до себе від членів своєї сімї іншого ставлення з більшою вдячністю. З показань допитаного свідка [PERSON] вбачається, що з [PERSON] вони пропрацювали в одному трудовому колективі ТДВ "Дніпрокомунтранс" до часу його загибелі один рік, і, зі слів [PERSON], він працювати не бажав, а працевлаштувався під тиском дружини, незадоволеної їх майновим становищем на пенсії. Про повязаність батька з донькою та стосунки в сімї свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Кузнецова давали показання із особистих спостережень під час проведення дозвілля спільно з сімєю [PERSON], тобо пояснювали щодо зовнішньої сторони їх стосунків, не будучи очевидцями стосунків у сімї в щоденному побуті, а свою незадоволеність сімейним побутом [PERSON] виказував в новому для нього трудовому колективі ТДВ "Дніпрокомунтранс", де ніхто не знав його дружини порівняно з ВАТ «Дніпрошина», де ведений дружиною чоловік, за своїм характером, не міг собі дозволити такого роду висловлювання у спільному для них трудовому колективі. З цих мотивів суд, визначаючи силу доказів не за їх кількістю, а за їх вагомістю, відкидає високу ступінь близькості загиблого і позивача, з огляду на що критично оцінює висновок судово-психологічної експертизи в частині віднесення до факторів, посилюючих руйнівну силу спливу смерті батька на особистість позивача, дружні та близькі стосунки з батьком. Відповідно, досліджені в судовому засіданні фактичні дані суд, згідно з\~ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням, визнав достатніми для своїх висновків про залежність визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди від кардинальної негативної зміни життя позивача в результаті необережних тяжких злочинів у сфері охорони праці щодо її батька; від глибини порушень нервової системи та психосоматичних розладів з легкими фізичними стражданнями з незрівнянно тяжкими душевними стражданнями, пережитими через глибоку зануреність в обставини загибелі батька; від концентрації позивача на заподіяній батькові смерті з погіршенням її здібностей до соціального функціонування через непоправні та довічні немайнові втрати. Істотне значення для присудження більшого від нижньої межі розміру відшкодування має зясований дуже високий рівень тривожності, високий рівень емоційної чутливості, середній рівень емоційної стійкості позивача, яка втратила плани на майбутнє через самозречення. В свою чергу на користь істотного зменшення заявленого позивачем розміру відшкодування належить врахувати неможливість, за висновком судового експерта, повністю розділити страждання позивача з приводу втрати батька та з приводу порушення її прав, як потерпілої під час розслідування обставин його загибелі, представниками правоохоронних органів, неможливість зясувати негативність впливу саме яких дій позивач проявила більшу чутливість, будучи на момент порушення прав в дуже поганому психологічному становищі. Відповідальною за таке поглиблення душевних страждань згідно з ст.ст. 1173, 1174 ЦК України має визнаватися держава Україна, що слідує з визнання прав позивача за статтею 2 Конвенції про захист права людини та основоположних свобод за вироком суду порушеними під час розслідування обставин загибелі саме органом внутрішніх справ, незалежно від правової позиції захисту відповідачів у кримінальному провадженні. Проте, до держави України і з цих підстав позов у цій справі не предявлявся, а тому суд згідно з ст. 13 ЦПК України позбавлений можливості визначити відповідно до ст. 1190 ЦК України солідарний обовязок держави без її участі у справі, з огляду на що має розглядати заявлену вимогу як визначення частки відповідальної за шкоду особи відповідно до ступеня її вини у спільному заподіянні немайнової шкоди. Суд відмовляє в позові до [PERSON], [PERSON], [PERSON] як до неналежних відповідачів, відхиляючи аргументи позивача в обґрунтування вимог до них як явно неприйнятні з огляду на пряму норму ст. 1172 ЦК України. Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду, з відома працівника ПрАТ торговий дім «Агро-Спектр» - власника джерела підвищеної небезпеки, яким згідно з ст. 1187 ЦК України визнається використання технологічного транспортного засобу «Балканкар» по типу навантажувача дизельного вилкового з противагою ДВ 1788.33.20 для підняття на максимально можливу висоту 3,3 м піддону чи інших підмостків, працівники ТДВ «Дніпрокомунтранс», за відсутності відповідної правової підстави передачі володіння обєктом такого джерела (письмової угоди, договору оренди тощо) з мовчазної згоди титульного володільця, яка неприпустима, тобто неправомірно, заволоділи таким транспортним засобом для разового виконання робіт на висоті, внаслідок чого заподіяно шкоди від загибелі людини під час використання цього транспортного засобу. У зясованих судом у вироку обставинах, належний контроль за діями водія вищевказаного джерела підвищеної небезпеки власник цього транспортного засобу не забезпечив, що дає підстави для застосування до їх цивільних відносин з відповідачем ТДВ «Дніпрокомунтранс» правил ч.4 ст.1187 ЦК України, тобто їх відповідальності у частка у відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. В межах судового розгляду, як зазначалося вище, суд не вправі робити висновки про присудження частки відшкодування, належної до виплати з ПрАТ "Агро-Спектр" чи [PERSON] в залежності від того, чи був ввірений останньому під звіт обєкт джерела підвищеної небезпеки або йому передавалося лише технічне керування ним, що не позбавляє можливості відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК України розглянути вимоги позивача до ТДВ «Дніпрокомунтранс», яке неправомірно заволоділо транспортним засобом, і завдало шкоди діяльністю щодо його використання, обмежившись при цьому визначенням частки від розміру грошового відшкодування, що відповідач зобов'язаний спільно з будь-ким з цих третіх осіб відшкодувати на загальних підставах п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України. Відповідно, доводи відповідачів про відсутність умислу на заподіяння смерті батькові позивача і нерозривно повязану з цим ступінь вини в заподіянні моральної (немайнової) шкоди для визначення відповідно до ст. 23 ЦК України розміру грошового відшкодування, суд до уваги не приймає, оскільки з наведених підстав відшкодування здійснюється незалежно від вини, але враховує для визначення його частки, належної до сплати відповідачем ТДВ «Дніпрокомунтранс». Доводи відповідача ТДВ «Дніпрокомунтранс» про своє фінансово-господарське становище суд оцінює явно неприйнятними з точки зору застосування ч. 4 ст. 1193 ЦК України, але в контексті судово-психологічної експертизи - зміни життєвих орієнтирів позивача на пошук правди стосовно смерті батька і покарання, призначених нею на роль винних осіб, через відчуття недовіри до оточуючого світу та правоохоронних органів має прийняти їх до уваги згідно з ст. 13 ЦК України, запобігаючи зловживанню позивачем правом на відшкодування в формі "шикани" нанесення шкоди відповідачу з використанням свого права на відшкодування шкоди. Як зазначила позивач в заявах по суті справи, нею визначений значний розмір відшкодування, в тому числі, з метою виконання превентивної функції, тоді як компенсаційному значенню відшкодування моральної шкоди нею відводиться другорядна роль, через що позивач наполегливо намагається покласти всю повноту відповідальності лише на одно єдине коло осіб, переслідуючи своєю метою обтяжити їх надмірними боргами, неспівмірними з їх майновим станом, замість отримання відшкодування з належних відповідачів у справедливій та розумній сумі. Разом з тим, цивільному праву, відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, не властива така мета відповідальності, як кара правопорушника, оскільки воно слідує виконанню завдань відновлення рівності учасників у спірних відносинах внаслідок відновлення правового становища належним відшкодуванням. Таким чином, з огляду на поведінку відповідача, який не вжив будь-яких заходів, які б згладжували відчуття позивачами психологічних наслідків, пережитого фізичного болю, на загальних засадах справедливості, добросовісності та розумності згідно з ст. 23 ЦК України суд присуджує позивачу належну їй частку від спільного відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 200\~000 грн., яку визнав доведеною. Розвязуючи спір про відшкодування необхідних витрат на поховання, суд відхиляє явно неприйнятні посилання відповідачів на обовязки Фонду соціального страхування, оскільки на час поховання в червні 2012 року нещасний випадок ще не був визнаний страховим випадком, а перепоховання останків померлого у тій же могилі після ексгумації трупу під визначення, саме поховання, за ст. 2 Закону України \~від\~10.07.2003\~№\~1102-IV «Про поховання та похоронну справу» не підпадають. Але, правила ч. 2 ст. 239 КПК України передбачають необхідність поміщення останків померлого, труп якого піддавався ексгумації, до тієї ж самої могили та приведення її у попередній стан, і не вирішують питання повязаних з цим витрат, як немає таких витрат серед переліку процесуальних витрат кримінального провадження. Згідно з частиною першою цієї статі на рахунок місцевого самоврядування відносяться витрати на саму ексгумацію, а органи внутрішніх справ доставляють тіло лише в морг для встановлення причин смерті відповідно до п.20 Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 № 193. Випадки віднесення витрат за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів та безоплатних поховань вичерпним переліком передбачені Розділом II «Організація поховання та похоронна справа» зазначеного Закону \~від\~10.07.2003\~№\~1102-IV, серед яких ексгумація окремо не передбачена, з огляду на що позивачем здійсненні витрати для поміщення останків померлого до могили на загальних підставах ч.2 ст.12 цього Закону. Водночас суд не може віднести такі витрати на рахунок відповідачів, оскільки ексгумація проводилася під час досудового розслідування для відновлення прав позивача в статусі потерпілої у кримінальному провадженні, порушених бездіяльністю органів досудового розслідування, що визнано вироком суду, внаслідок чого ці витрати мають відшкодовуватися згідно з ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, як зазначалося вище. Крім того, на засадах змагальності сторін цивільного судочинства згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України суд визнає підтверджені позивачем фактичні витрати на встановлення намогильних споруд відповідно до ст. 1201 ЦК України необхідними, оскільки відповідач не довів перевищення заявленою вартістю таких споруд її граничних розмірів для Сурсько-Литовського кладовища, на підставі чого на користь позивача належить стягнути з відповідача ТДВ «Дніпрокомунтранс» суму авансу на 18\~000 грн., незалежно від можливості отримання позивачем допомоги на поховання. Розподіляючи судові витрати, на рахунок відповідача, ТДВ "Дніпрокомунтранс", пропорційно задоволеним проти нього вимогам згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається судовий збір з розрахунку стягнення на користь держави суми відповідно до ч. 3 ст. 6 закону України «Про судовий збір» за ставками, встановленими для позовних заяв фізичної особи немайнового та майнового характеру за ціною позову 18\~000 гривень, що на час подання такої заяви за ч. 1 ст. 4 цього Закону склала двічі по 551 грн. 20 коп., тобто 1\~102 грн. 40 коп., оскільки позивач звільнена від його сплати згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 зазначеного Закону. Так само, відповідач ТДВ "Дніпрокомунтранс", з урахуванням обставин, передбачених в ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, винен на користь позивача відшкодування підтвердженої оплати 5\~952 грн. вартості судово-психологічної експертизи (т. 2 а.с. 110, 131). Водночас, всупереч ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивач не надала жодної квитанції (фіскального чеку), що засвідчили б оплату нею послуг правничої допомоги адвоката [PERSON] у представництві її інтересів у цій цивільній справі, бо приєднані за її клопотанням до справи договори та акти надання послуг (т. 1 а.с. 198-214) стосуються надання їй допомоги в статусі потерпілої у кримінальному провадженні та позивача в адміністративній справі, на підставі чого за відсутності заяв потерпілої до закінчення судових дебатів про поважність причин подання таких доказів після ухвалення цього рішення належить відмовити у відшкодуванні заявленої суми 10\~000 гривень витрат на правничу допомогу за їх недоведеністю. Так само, визнаючи іншими судовими витратами згідно з ч. 3 ст. 140 ЦПК України витрати позивача на оплату послуг поштового звязку і на виготовлення копій документів, необхідних для виконання процесуальних обовязків відкриття матеріалів протилежній стороні та дотримання форми звернення до суду з позовом, суд згідно з ст.ст. 134, 141 цього Кодексу відмовляє у відшкодуванні 576 гривень 60 коп., попередній (орієнтовний) розрахунок яких позивач разом з першою заявою по суті спору у квітні 2018 року не подавала. Так,\~за поданими\~суду товарними\~чеками такі\~витрати істотно\~перевищують заявлену\~позивачем суму на вартість послуг поштового звязку, тоді як друк і копіювання документів в жовтні і грудні 2015 року, у травні 2016 року (т.2 а.с. 129-130, 132), вочевидь, не повязані з провадженням у цій справі. Суд звертає увагу на подання позивачем для підтвердження оплати 45 грн. за послуги пересилки документів поштовим звязком з експертною установою (т.2 а.с. 129), визначеною ухвалою суду для проведення судово-психологічної експертизи, тоді як судом цією ухвалою, окрім надання для дослідження цивільної справи, жодні обовязки щодо збирання додаткових матеріалів на позивача не покладалися, а експерту процесуальним законом суворо заборонено самостійно збирати докази і зноситися з учасниками судового процесу, через що такі витрати жодним чином з розглядом цієї справи не повязані. Заявлені до відшкодування витрати на розсилку позивачем поштою у травні 2018 року своїх майнових претензій на суму 196 грн. 20 коп. (т.2 а.с. 140-150, 158) не можуть бути визнані повязаними з врегулюванням спору мирним шляхом під час розгляду справи за п. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, оскільки надіслані заяви позивачем складені в ультимативній формі без натяку на можливість будь-яких взаємних поступок, маючи елементи докучання через достеменну обізнаність позивача з категоричною правовою позицією відповідачів про надмірно завищений розмір предявленого до них відшкодування, яку вони протягом всього часу судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: partial