Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В квітні 2015 року позивач ПАТ «ПроКредит Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 19 жовтня 2007 року між ПАТ «Про кредит Банк» та [PERSON] була укладена рамкова угода № 3195, відповідно до п. 2.2 якої були встановлені наступні ліміти кредитування: ліміт суми кредитування - еквівалент 100 000 доларів США, ліміт строку кредитування - 120 календарних днів, максимальній розмір процентів - 40 % річних. На підставі рамкової угоди, 19 жовтня 2007 року між позивачем та третьою особою був укладений договір про надання траншу № 1.35187 відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту - 68 000 доларів США, процентна ставка - 14% річних, строк - 60 місяців. Проте, третя особа не виконує належним чином умови рамкової угоди, внаслідок чого утворилося прострочення з погашення кредиту. Так, станом на 07 квітня 2015 року третя особа має наступним розмір заборгованості: борг по капіталу - 930 943,25 грн., борг про процентах - 71 84952 грн., борг по фактичних відсотках - 28 847,95 грн., пеня - 526 612,42 грн., загальна сума заборгованості складає 1 558 253,14 грн. Станом на день подання позовної заяви до суду у третьої особи діють невиконані зобов'язання позичальника перед кредитором, що випливають з умов рамкової угоди № 3195 від 19 жовтня 2007 року та договору про надання траншу № 1.35187/3195 від 19 жовтня 2007 року, виконання яких забезпечене договором іпотеки № 3195-ІД 01 від 19 жовтня 2007 року. Вимогами від 05 лютого 2014 року № 225 та № 226 перед третьою особою та відповідачем було поставлено вимогу про повне дострокове погашення кредиту. 29 грудня 2014 року відповідачу та третій особі було скеровано вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (включаючи попередження про виселення), однак, виконання вказаних зобов'язань відповідачем та третьою особою не здійснено, кредитні зобов'язання залишаються невиконаними. Позивач просить в рахунок часткового погашення заборгованості за рамковою угодою № 3795 від 19 жовтня 2007 року та договором про надання траншу № 1.35187/3195 від 19 жовтня 2007 року звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «Про кредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету черги) відповідно до договору іпотеки № 3195-ІД 01 від 19 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 6971, а саме: квартиру, загальною площею 45,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON], ЄДРЮО та ФОП [NUMBER] на загальну суму заборгованості 1 558 253,14 грн., а також виплати судового збору в сумі 3 654 грн., що підлягає сплаті з вартості предмета іпотеки шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою вартістю, що буде встановлено на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, зобов'язати [PERSON] передати ПАТ «Про кредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів, технічної документації, всіх договорів оренди (суборенди, найму, користування, спільної діяльності) та інші договори, на підставі яких у третіх осіб виникає право користування на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON] із вказаної квартири та визнати її такою, що втратила право користування нею. В процесі розгляду справи, в якості третьої особи було залучено Службу у справах дітей Дніпровської районного в м. Києві державної адміністрації. 25 листопада 2015 року представник позивача надав позовну заяву в новій редакці, відповідно до якої просив в рахунок часткового погашення заборгованості за рамковою угодою № 3195 від 19 жовтня 2007 року та договором про надання траншу № 1.35187/3195 від 19 жовтня 2007 року звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці АТ «Прокредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги) відповідно до договору іпотеки № 3195-ІД 01 від 19 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 6971, а саме: квартиру, загальною площею 45,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] (ЄДРЮОта ФОП [NUMBER]) на загальну суму заборгованості 1 558 253,14 грн., а також виплати судового збору в сумі 3 654 грн., а всього 1 531 907,14 грн., що підлягає сплаті позивачеві з вартості предмета іпотеки шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою вартістю, що буде встановлено на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, зобов'язати [PERSON] передати ПАТ «Про кредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів, технічної документації, всіх договорів оренди (суборенди, найму, користування, спільної діяльності) та інші договори, на підставі яких у третіх осіб виникає право користування на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON] та малолітнього [PERSON], законним представником якого є [PERSON] із вказаної квартири та визнати їх такими, що втратили право користування нею. 25 липня 2017 року представник позивача надав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив в рахунок часткового погашення заборгованості за рамковою угодою № 3195 від 19 жовтня 2007 року та договором про надання траншу № 1.35187/3195 від 19 жовтня 2007 року звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «Прокредит Банк» (заставодержателя найвищого пріоритету 1 черги) відповідно до договору іпотеки № 3195-ІД 01 від 19 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 6971, а саме: квартиру, загальною площею 45,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на загальну суму заборгованості 1 294 946,93 грн., що складається з капіталу в розмірі 930 943,25 грн., процентів по графіку в розмірі 71 849,52, процентів за фактичне користування кредитом в розмірі 28 847,95 грн., пені - 263 306,21 грн., а також виплати судового збору в сумі 3 654 грн., а всього 1 298 600,93 грн., що підлягає сплаті позивачеві з вартості предмета іпотеки шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 948 007,00 грн., зобов'язати [PERSON] передати ПАТ «Про кредит Банк» оригінали правовстановлюючих документів, технічної документації, всіх договорів оренди (суборенди, найму, користування, спільної діяльності) та інші договори, на підставі яких у третіх осіб виникає право користування на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON] та малолітнього [PERSON], законним представником якого є [PERSON] із вказаної квартири та визнати їх такими, що втратили право користування нею. В судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що в квартирі [ADDRESS] відповідач проживає разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], дана квартира є їх єдиним постійним місцем проживання, будь-якого іншого житла, яке б належало відповідачу чи її сину немає. Вказана квартира не придбавалася відповідачем за рахунок кредиту (позики) в банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Квартира, що є предметом іпотеки використовується відповідачем як місце постійного проживання, має загальну площу 45,70 кв.м., іншого нерухомого житлового майна у власності вона не має. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, начальник Служби до суду надав заяву з проханням розглянути справу у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 19 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладена рамкова угода № 3195, відповідно до умов якої кредитор на підставі угоди зобов»язується здійснювати кредитування позичальника в межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов»язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов»язань, а також належно виконувати усі інші зобов»язання, передбачені угодою та кредитними договорами. Відповідно до п. 2.2 угоди, на підставі угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування - еквівалент 100 000 доларів США, ліміт строку кредитування - 120 календарних днів, максимальній розмір процентів - 40 % річних. 19 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір про надання траншу № 1.35187/3195, відповідно до умов якого кредитор на підставі та умовах рамкової угоди № 3195 від 19 жовтня 2007 року, а також цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредиту, своєчасно і належно здійснювати погашення грошові зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені рамковою угодою та цим договором (а.с. 18-21, т. 1). Відповідно до п. 2 договору, визначені умови, на яких видається кредит, а саме: сума кредиту - 68 000 доларів США, процентна ставка - 14% річних, строк - 60 місяців, цільове призначення кредиту -задоволення особистих неспоживчих потреб, комісія за видачу кредиту - 1% від розміру кредиту в гривні за офіційним курсом гривні на день валюти кредиту, встановленого Національним банком України на день видачі кредиту, комісія за дострокове погашення кредиту - 1,5% від суми капіталу, що повністю чи частково достроково погашається, якщо сума часткового погашення не менша суми трьох, наступних після дати дострокового погашення платежів підряд (включаючи капітал та проценти внеску) по діючому до моменту дострокового погашення графіку, у інших випадках розмір комісії становить 5% від суми капіталу, що достроково погашається, спосіб видачі кредиту - зарахування коштів на рахунок позичальника № 26208110453 в ЗАТ «Про кредит Банк», МФО № 320984 (а.с. 22, т. 1). В забезпечення виконання грошових зобов'язань, між ЗАТ «Про кредит Банк» та [PERSON], яка є майновим поручителем [PERSON], укладено договір іпотеки № 3195-ІД 01, відповідно до умов якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно - квартиру за номером [ADDRESS], квартира є приватною власністю іпотекодавця і належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелька Н.В. 12 вересня 2001 року за реєстровим № 4-8712, право власності іпотекодавця на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 вересня 2001 року в реєстровій книзі № д. 281-21 за реєстровим № 832 (а.с. 35, т. 2). Відповідач належним чином умови рамкової угоди та договору про надання траншу не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (далі -Закон) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону встановлено порядок позасудового регулювання, а саме сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону; - після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Згідно ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Крім того, відповідно до положень ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як вбачається з п. 6.1 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення позичальником та/або іпотекодавцем умов кредитних договорів чи договору та в інших випадках, передбачених законодавством. З п. 5.1 договору іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги (в т.ч. достроково) шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у наступних випадках: у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором; у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за цим договором; у інших випадках, передбачених кредитним договором, цим договором та чинним законодавством України, що діє на момент звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися за вибором іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання або на підставі виконавчого напису нотаріуса згідно параграфами 2 та 3 цієї статті, або на підставі рішення суду. У відповідності до умов п. 7.1 договору № 1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, сторони домовилися, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом: П.п. 7.1.1 - набуття права власності на предмет іпотеки: - право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодержателем будь-яких додаткових дій чи документів; іпотекодержатель вправі самостійно визначати суб'єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір, для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя; іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване у встановленому законодавством порядку, якщо іпотекодержатель має намір реалізувати предмет іпотеки, то вказаний строк обчислюється з моменту отримання іпотекодержателем певної суми коштів від реалізації предмета іпотеки. П.п. 7.1.1 договору -продажу від імені іпотекодержателя квартири предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу: - предмет іпотеки реалізовується будь-якій, визначеній іпотекодержателем особі в порядку та на умовах, що визначаються іпотекодержателем самостійно та повинні забезпечувати можливість реального, у короткий строк продажу предмета іпотеки без значних витрат на проведення реалізації іпотекодержатель вправі, але не зобов'язаний проводити реалізацію предмета іпотеки на конкурсних засадах; сторони погоджуються, що ціна продажу предмета іпотеки буде дорівнювати заставній вартості предмета іпотеки, вказаній у акті оцінки предмета іпотеки, діючому на момент продажу, іпотекодержатель вправі здійснити продаж предмета іпотеки за вартістю, що визначена на підставі оцінки предмета іпотеки, проведеного суб'єктом оціночної діяльності, вибір якого здійснюється на розсуд іпотекодержателя; якщо продаж предмета іпотеки, який здійснювався на конкурсних засадах, не відбувся протягом 20 календарних днів з моменту оголошення про таку реалізацію, то ціна реалізації може бути зменшена, але не більше ніж до рівня 70% від початкової вартості, якщо і після цього предмет іпотеки не буде проданий протягом 20 календарних днів, то ціна реалізації може бути зменшена, але не більше ніж до рівня 50% від початкової вартості, якщо після і після цього реалізація не відбулася, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки за найвищою з цін, запропонованих існуючими покупцями, а якщо покупець один, то за ціною, запропонованою цим покупцем; кошти, виручені від реалізації предмета іпотеки спрямовуються на задоволення вимог іпотекодержателя, якщо сума виручених коштів перевищуватиме розмір вимог іпотекодержателя і усі кредитні договори припинили свою дію, то залишок цих коштів повертається іпотекодавцю на його вимогу у вказаний ним спосіб, якщо після повного погашення вимог хоча б один з кредитних договорів продовжує діяти, то залишок цих коштів залишається у заставі на умовах договору, у такому випадку іпотекодержатель вправі вимагати надання іншого забезпечення основних зобов'язань та вправі притримати повернення залишку коштів іпотекодавцю до моменту виконання цією вимоги (а.с.36-38, т. 1). Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За нормами ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що АТ «ПроКредит Банк» 29 грудня 2014 року за вих. № 1-2/14/4010 та № 1-2/14/4011 на адресу [PERSON] та [PERSON] були направлені вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги (а.с. 42, 43, т. 1). Дані вимоги відповідачем та третьою особою проігноровані та не виконані. У ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно з положеннями ч. 3 вказаної статті, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. З матеріалів справи вбачається, що умов кредитного договору боржник не виконує протягом тривалого часу, кредит не погашає, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року про про стягнення заборгованості за цим кредитом не виконує, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, а також врахувавши положення договору іпотеки, якими передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, суд приходить до висновку, що банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України "про іпотеку", У відповідності до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. В судовому засіданні знайшла підтвердження обставина проведення оцінки майна, а саме наявний звіт про оцінку майна, складений оцінювачем ПП «СВ Девелоптемнт» [PERSON] (а.с. 50-71, т. 2). Так, у відповідності до вказаного звіту, об'єктом оцінки виступала квартира [ADDRESS], загальною площею 45,70 кв.м. з яких 27,40 кв.м. житлова площа. Відповідно до висновку, ринкова вартість житлового квартири [ADDRESS] становить 36 560 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату оцінки, а саме на 19 липня 2017 року, складає 945 007,00 грн. Крім того, суд бере до уваги положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, відповідно до ч. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо: - таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. На підставі вказаного Закону України, суд вважає занеобхідне відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] до закінчення дії мораторію. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За нормами ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин від 01 січня 2007 року) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що єдиним власником предмету іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] являється відповідач [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 12 вересня 2001 року (а.с. 39, т. 1). При цьому у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована відповідач та з 28 січня 2015 року її малолітній син [PERSON] (а.с. 90, т. 1). Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Однак майнові права малолітнього [PERSON] на спірну квартиру відсутні. Укладаючи договір іпотеки, [PERSON] гарантувала, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності. Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредиту, що підтверджується як правовстановлюючим документом на квартиру, так і іпотечним договором. Крім того, при зверненні до суду з позовними вимогами про виселення, позивач не вказав в яке жиле приміщення слід виселити відповідача, дану обставину представник позивача також не вказав і в процесі розгляду справи. Отже, виселення відповідача з її малолітньою дитиною без одночасного надання їм іншого постійного жилого приміщення не відповідає порядку, встановленому законом, відповідно, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає, що тягне за собою відмову в задоволенні позову в частині визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено Враховуючи викладене та

Outcome: partial