Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

До суду 29 серпня 2018 року надійшов позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , за яким просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. №933, укладеного між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, про продаж квартири [ADDRESS] , заг.пл. 170,4 кв.м., житл.пл. 47,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкту 1097415651101; - визнати незаконною державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , заг.пл. 170,4 кв.м., на імя [PERSON] (номер запису про право власності 17667328 від 25.11.2016 р.); - визнати незаконною державну реєстрацію на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , заг. пл.. 170,4 кв.м. (номер запису про право власності 17936688 від 09.12.2016р.); - скасувати запис про реєстрацію виправлень від 25.04.2017 року про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , заг. пл.. 193.3 кв.м., за [PERSON] (номер об`єкта в РПВН 22075701, індексний номер 34935635, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1097415651101); - витребувати нежитлове підвальне приміщення, заг. пл.. 98,6 кв.м., за адресою [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що до Одеської місцевої прокуратури №3 із прокуратури Одеської області надійшли звернення в.о. начальника Управління ДАБК Одеської міської ради Якименко Р.К. із приводу самовільного проведення будівельних робіт підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником квартири [ADDRESS] [PERSON] .. Із цього приводу 07.11.2017 року слідчим відділом Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внесені до ЄРДР відомості №1021717605000007035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Посилався на те, що нежиле підвальне приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює Департамент комунальної власності ОМР, на підставі свідоцтва про право власності від 26.05.2005 року серії [NUMBER] та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно від 25.07.2005 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.12.2016р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. №933, відповідач [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , заг.пл. 170,4 кв.м., житл. пл..47,2 кв.м.. Вказана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2008 року за реєстровим номером 508 та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 14.11.2016 року №ОД 142163192341. Згідно вказаного договору купівлі-продажу №508 від 13.02.2008 року загальна площа квартири складала 69,9кв.м., а житлова - 47,2 кв.м.. Державна реєстрація права власності за [PERSON] на кв. [ADDRESS] , загальною площею 170,4 кв.м., проведена 25.11.2016 року державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. (номер права власності 17667328, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1097415651101). У подальшому, 25.04.2017 року, державним реєстратором Філії КП «Комунальні-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О. змінено державна реєстрація права власності за [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Підставою змін зазначено довідку серії та номер 000287, видана 21.04.2017 року ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації» та технічний паспорт серії та номер б/н від 21.04.2017 року, виданий ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації». Між тим, посилався на те, що відповідачкою [PERSON] здійснюються заходи самовільної реконструкції підвального приміщення за вищевказаною адресою, що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26.05.2005р. територіальній громаді в особі Одеської міської ради. Зазначене підтверджується тим, що зареєстрована відповідачем [PERSON] декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142163192341 від 14.11.2016р. про реконструкцію квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані та цільового призначення була скасована наказом Управління ДАБК ОМР від 03.08.2018 року №01-13/210 ДАБК. Згідно відповіді Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-19/5-06 від 09.01.2018 року встановлено, що у нежитлові приміщення №2, заг. пл.. 193,3 кв.м., увійшов об`єкт комунальної власності територіальної громади - нежитлове підвальне приміщення, пл.. 98,6 кв.м., та на даний час складає одне єдине приміщення. Отже, вважає, що [PERSON] не є законним власником нежитлового приміщення №2, кафе-магазину, заг.пл. 193,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Підставами позову визначили положення ст.203, 215-216, 387-388, 391 ЦК України. Ухвалою суду від 05.09.2018 року позов було залишено без руху з наданням часу для усунення недоліків позову. 26.09.2018 року представник позивача усунув недоліки позову. Ухвалою суду від 18.10.2018 року провадження у справі було відкрито з призначенням до розгляду в підготовчому засіданні на 19.11.2018 року. 19.11.2018р., 14.01.2019рю розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою сторін. До суду 11.02.2019 року надійшов відзив на позов від представника [PERSON] - адв. Пилипчука О.В. (а.с.99-106), згідно якого заперечував проти вимог та просив відмовити із посиланням на те, що позивач, звертаючись до суду з дійсним позовом, помилково вважає, що нежитлове приміщення підвалу, заг.пл. 98,6 кв.м., за адресою [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 25.05.2005 року таким що належить територіальній громаді м. Одеси. Вказував, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2009 року по справі №2а-53/09 вказане свідоцтво №196 про право власності від 25.05.2005 року, видане виконкомом ОМР, було визнано недійсним. У підготовче засідання 11.02.2019 року з`явився представник прокуратури- Жигун І. В.., яка позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також з`явився представник [PERSON] , який позов не визнавав. Представники ОМР, ДКВ ОМР, а також [PERSON] у підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце судового засідання. Згідно вимог ст. 197,198 ЦПК судом ухвалив проводити підготовче засідання у відсутності представника зазначених сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Ухвалою суду від 11.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 15.05.2019 року. У судовому засіданні 15.05.2019р. були присутні представники [PERSON] , та представника Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності ОМР - Коюда М.А. та Старостін О.С. , які позовні вимоги підтримали з викладених пдстав. Представник відповідачки - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти вимог із тих підстав, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2009 року по справі №2а-53/09, яким скасовано право власності Одеської міської ради на нежитлові підвальні приміщення, набрала законної сили, проте копію такої постанови надати не можуть. По справі було оголошено перерву до 28.05.2019 року для отримання з архіву суду копії постанови, яка набрала законної сили, по справі №2а-53/09. До суду надійшли клопотання представників Одеської місцевої прокуратури №3 та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, згідно яких представники просили зупинити провадження у даній справі до розгляду П`ятим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення суду від 09 квітня 2009 року по справі №2а-53/09. У судовому засіданні 28.05.2019 року представники [PERSON] та [PERSON] (по довіреностям) подане клопотання підтримали та просили задовольнити. При цьому, представника прокуратури у судовому засіданні не заперечувала, що останні два роки їм було відомо про існування постанови суду від 09.04.2009 року. Представник Одеської міської ради - Старостін О.С. у судовому засіданні подане клопотання про зупинення провадження у справі також підтримав та просив задовольнити. Представника відповідачки - [PERSON] та відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання та зупинення провадження у справі, просили відмовити. Представник [PERSON] посилався на те, що Одеська міська рада про розгляд справи №2а-53/09 була повідомлена та обізнана про існування такої справи. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року у задоволені клопотань представників про зупинення розгляду справи відмовлено. По справі оголошено перерву до 29.05.2019 року. У судовому засіданні 29.05.2019 року суду було надано копію постанови Приморського районного суду м. Одеси від 09.04.2009 року по справі №2а-53/11 з відміткою про набрання законної сили. Також судом було оглянуто матеріали адміністративної справи №2а-53/09 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] І про витребування приміщення з чужого незаконного володіння. Після надання сторонам процесу пояснень по справі було оголошено перерву до 05.07.2019р. 05.07.2019 року у зв`язку з замінюванням будівлі суду та евакуацією розгляд справи був відкладений на 17.07.2019 року. 17.07.2019 року розгляд справи був відкладений на 29.10.2019 року у присутності представників ОМР та Департаменту для належного сповіщення відповідачів. 29.10.2019 року розгляд справи також був відкладений на 28.11.2019 року у зв`язку з неявкою відповідачів. У судовому засіданні 28.11.2019 року були присутні представники сторони позивача - [PERSON] , представники міської ради та департаменту Старостін О.С. та Курлович О.О., представник відповідачки - [PERSON] .. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Суд, за згодою присутніх осіб, виходячи із положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання за відсутності відповідача [PERSON] . Сторона прокуратури та позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити із підстав, викладених у позові. Представник відповідачки заперечував проти позову та просив відмовити із підстав того, що Одеська міська рада не є власником підвального приміщення, та прокурор неналежним позивач по справі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є власником нежитлового приміщення кафе-магазину №2, заг.пл. 193,3 кв . [ADDRESS] , на підставі наступних документів: - договору купівлі-продажу квартири №933 від 09.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С., укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; - довідку № 000287, виданої 21.04.2017 року ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації»; - технічного паспорту б/н від 21.04.2017 року, виданого ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації»; - технічного звіту за №1404/17 від 14.04.2017 року, виданого експертом Гузєвою І.А.. Судом встановлено, що вказана квартира кв. [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2008 року за реєстровим номером 508 та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 14.11.2016 року №ОД 142163192341. Згідно вказаного договору купівлі-продажу №508 від 13.02.2008 року загальна площа квартири складала 69,9 кв.м., а житлова - 47,2 кв.м.. Державна реєстрація права власності за [PERSON] на кв. [ADDRESS] , загальною площею 170,4 кв.м., проведена 25.11.2016 року державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. (номер права власності 17667328, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1097415651101). Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.12.2016р., посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. №933, відповідачка [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] , заг.пл. 170,4 кв.м., житл. пл..47,2 кв.м.. У подальшому, 25.04.2017 року, державним реєстратором Філії КП «Комунальні-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О. змінено державна реєстрація права власності за [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Підставою змін зазначено довідку серії та номер 000287, видана 21.04.2017 року ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації» та технічний паспорт серії та номер б/н від 21.04.2017 року, виданий ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації». Як вбачається з позову та пояснень представника позивача, відповідачкою [PERSON] здійснюються заходи самовільної реконструкції підвального приміщення за вищевказаною адресою, із включенням до складу своєї нерухомості підвального приміщення, заг.пл. 98,6 кв.м., яке згідно позову є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 25.05.2005 року. Із даного приводу внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017160500007035 від 07.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння майном Одеської міської ради. При цьому, в процесі розгляду справи судом встановлено, що у Приморському районному суді м. Одеси перебувала адміністративна справа №2а-53/09 за позовом мешканців будинку [ADDRESS] до Одеської міської ради про визнання незаконним рішення та недійсним свідоцтва про право власності. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року позовні вимоги були задоволенні: визнано незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №196 від 26 травня 2005 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 14 липня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке видане Одеській міській раді (а.с.159). Вказане рішення суду набрала законної сили 21.04.2019 року.(а.с.159). Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Водночас, суд приймає до уваги, що при здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). Так, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Разом із тим, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, за розглядом справи судом встановлено, що територіальна громада в особі Одеської міської ради не є власником підвального приміщення, пл.. 98,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Із урахуванням вищевикладеного, слід дійти висновку, що позивачем не обґрунтовано та не зазначено фактичних обставин, які б свідчили, що відповідачами порушено чи порушуються права позивача та всупереч статті 81 ЦПК України доказів такого порушення ним не надано, що, відповідно, свідчить про відсутність такого порушення. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Суд також звертає увагу на наступне. Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Аналогічних висновків щодо застосування практики ЄСПЛ при розгляді справ зазначеної категорії дійшов Верховний суд при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 49-49.4 постанови від 12.06.2019р.). Таким чином позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених підстав. Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed