Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - дочку [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. На даний час діти потребують додаткових витрат, що пов"язані із витратами на лікування, навчання, санаторно-курортне лікування, придбання речей. Оскільки відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надає у неналежному розмірі, самостійно вона не має можливості забезпечити дітей всім необхідним, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утриманні дочки [PERSON] у розмірі 17873, 00 грн. щомісячно та дочки [PERSON] у розмірі 9727, 00 грн. щомісячно. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що позивачкою необґрунтовано позовні вимоги, оскільки частина витрат не може вважатися додатковими витратами на дитину, а щодо витрат на лікування, то позивачкою не було надано жодних доказів щодо здійснення нею таких витрат. На підставі викладеного відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представників позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999 року по 13.04.2016 року. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей - дочка [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.04.2016 року шлюб між сторонами розірвано, вирішено питання про розподіл спільного майна подружжя та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 1/5 частині від усіх видів його Заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину. Рішення суду набрало законної сили. На даний час діти проживають разом з матір"ю, перебувають на її утриманні. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 4628, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою про доходи (а.с. 56). Відповідач [PERSON] офіційно працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 4200, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою про доходи (а.с. 48). Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов′язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов′язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов"язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв"язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов"язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред"являвся. У такому випадку такий батько зобов"язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як вбачається з позовних вимог [PERSON], до додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей вона відносить витрати на придбання взуття, одягу, харчування, засобів гігієни, ліки, санаторно-курортне лікування, шкільні приладдя та одяг, оплата навчання тощо. З письмових матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом медичних працівників КНП "ЦПМСД № 4" Деснянського району м. Києва з січня 2005 року. З 2013 року вона перебуває на диспансерному обліку з діагнозом "ідіоматичний правобічний грудний сколіоз І ступеню, спонділодисплазія, вкорочення правої нижньої кінцівки на 1 см, Дюмбалгія; також перебуває на обліку у лікаря-отоларинголога з діагнозом: викривлення носової перетинки, у 2015 році [PERSON] був поставлений діагноз - вегето-судинна дистонія, у жовтні 2015 року вона перенесла операцію апедектомію, що підтверджується листом КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Деснянського району м. Києва та Витягом з історії хвороби (а.с. 11-12). Відповідно до даного Витягу [PERSON] було рекомендовано: обстеження і лікування в Центрі вегетативних дисфункцій; загальнозміцнююче лікування (полівітаміни тощо); медикаментозне лікування курсом 2 рази на рік; ЛФК, масах курсом 2 рази на рік; при больовому синдромі знеболюючі, фіксуючий пояс; санаторно-курортне лікування; регулярне спостереження у ортопеда. Неповнолітня [PERSON], [INFO], знаходиться також під наглядом медичних працівників КНП "ЦПМСД № 4" Деснянського району м. Києва, часто хворіє застудними захворюваннями, страждає аденоїдними вегетаціями І ступеню; потребує загальнозмінюючих заходів, повноцінного харчування, полівітамінів; санаторно-курортного лікування, що підтверджується відповідним листом КНП (а.с.11). У зв"язку із наданими медичними висновками позивачка просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати, зокрема, на придбання ліків, медичні процедури, санаторно-курортне лікування. Позивачкою було розраховано курс лікування на рік, зазначаючи про те, що прийом вказаних ліків буде носити постійний характер. Але слід зазначити, що у медичних документах, що були надані суду, відсутні рекомендації лікаря щодо постійного (протягом декількох років) прийняття препаратів, зазначених лікарем, у висновку йдеться про курс лікування, що триває біля 1-3 тижнів. При цьому позивачкою не було надано жодного належного доказу на підтвердження того, що зазначені у медичних висновках ліки, буди нею придбані. Що стосується витрат на санаторно-курортне лікування, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 67 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров"я" потреба у санаторно-курортному лікуванні визначається лікарем за станом здоров"я хворого і оформляється медичними документами відповідно до встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров"я, зразка. Як передбачено у частині 1 статті 67 вказаного Закону, санаторно-курортні заклади здійснюють свою діяльність у порядку, передбаченому законодавством про курорти. З метою забезпечення надання в них належної медичної допомоги відкриття санаторно-курортного закладу, встановлення його спеціалізації (медичного профілю) та медичних показань і протипоказань для санаторно-курортного лікування здійснюється за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров"я або уповноваженим ним на це органом, а тому визначати санаторій, в якому діти мають пройти курс лікування, потрібно за участю лікарів. У поданих позивачем документах вказується лише про те, що діти потребують санаторно-курортного лікування, але не зазначено ані рекомендованих закладів, ані профілю. Безпосередньо санаторій, який був зазначений у позові, було обрано довільно самою позивачкою, без обґрунтування його рекомендації лікарями. Крім того, позивачкою не було надано суду рахунків, що були надані їй санаторією, для сплати курсу лікування її дочок, не зазначено період та курс лікування, а також кількість осіб, які будуть проходити лікування. Відповідно до роздруківки з Інтернету, що була долучена до заперечень відповідача, в Україні наявні інші санаторії з аналогічним профілем лікування дітей, але за значно меншими цінами і без втрати якості лікування. Будь-яких належних обґрунтувань на підтвердження свого вибору саме вказаного у позові санаторія позивачкою надано не було. Позивачкою також в обґрунтування своїх позовних вимог вказується необхідність відвідування басейну дочкою [PERSON], що пов"язано з її станом здоров"я, зазначаючи при цьому вартість басейну, що знаходиться в Оболонському районі м. Києва, але не надає жодних належних доказів на підтвердження вартості абонементу у басейн, а також обгрунтування, чому саме необхідно відвідувати басейн, що знаходиться в іншому районі м. Києва. Також слід зазначити, що у медичних довідках, що надані суду, рекомендується прийняття полівітамінів, у той час як позивачка вказує у позові про необхідність придбання мультивітамінних препаратів, що також не узгоджується із медичними висновками лікарів. Що стосується розрахунку вартості масажу, що необхідно проводити неповнолітній [PERSON], то він жодним чином необґрунтований, не підтверджений належними доказами щодо його вартості. Крім того, у своєму розрахунку у позові позивачка наводить дані про необхідність проведення курсу масажів для дочки 2 рази на рік ( по 10 сеансів), загальною вартістю 5000, 00 грн., масаж під час санаторно-курортного лікування (10 сеансів), вартістю 900, 00 грн., а також масаж спини (5 сеансів), вартістю 1250, 00 грн. Але при цьому у медичній документації, наданій суду, було зазначено про масаж курсом 2 рази на рік, а тому посилання позивачки щодо проведення декількох видів масажу є безпідставними та необґрунтованими. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення додаткових витрат на навчання дочки [PERSON] також є безпідставними з наступних підстав. Позивачка посилається на те, що її дочка має намір вступити до Київського національного університету імені [PERSON], але при цьому нею не надано жодних належних доказів на підтвердження вартості навчання у вказаному закладі. Крім того, неповнолітня [PERSON] на час прийняття судом рішення лише закінчила середню школу і лише має намір на вступ до вищого навчального закладу. Будь-яких доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] буде навчатися саме у даному навчальному закладі і саме з такою вартістю навчання, суду надано не було. Що стосується додаткових витрат на утримання дітей, зазначених позивачкою, на внесення благодійних внесків, додаткові підручники, обіди у школі та придбання одежі та взуття, засобів гігієни, канцелярських товарів, приладдя для школи, то слід зазначити, що дані витрати у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України не можуть бути віднесені до додаткових витрат. Допитані судом свідки з боку позивачки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідачем не надається матеріальна допомога на утримання дітей, утримання та догляд за дітьми позивачка здійснює самостійно. Свідок [PERSON], допитаний з боку відповідача, пояснив, що він є рідним братом відповідача та хресним батьком [PERSON], від свого імені та від імені брата надає періодично матеріальну допомогу на утримання дітей, але позивачка заперечує щодо спілкування дітей з родичами з боку відповідача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою сторін по справі. Останнім часом догляд і утримання дітей повністю здійснює її мама [PERSON], батько жодним чином не допомагає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed