Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з уточненою позовною заявою до [PERSON], Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання права власності на майно та скасування арешту нерухомого майна, в якому просить Встановити факт проживання однією сімєю, без реєстрації шлюбу, як чоловіка та дружини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з 2006 року й по теперішній час. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а; житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а; житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 276,90 кв.м, житловою площею 158,1 кв.м, літ. «В» альтанки, літ. «Б» госпблоку, літ. «Г» госпблоку, літ. «Д» госпблоку, споруд № 1-4. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 125,8 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, літньої кухні літ. «Б», бані літ. «в», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», споруд № 1-4, розташований на земельній ділянці площею 0,19 га. Визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 276,90 кв.м, житловою площею 158,1 кв.м, літ. «В» альтанки, літ. «Б» госпблоку, літ. «Г» госпблоку, літ. «Д» госпблоку, споруд № 1-4. Визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 125,8 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, літньої кухні літ. «Б», бані літ. «в», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», споруд № 1-4, розташований на земельній ділянці площею 0,19 га. Зняти арешт та заборону на відчудження з: 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 276,90 кв.м, житловою площею 158,1 кв.м, літ. «В» альтанки, літ. «Б» госпблоку, літ. «Г» госпблоку, літ. «Д» госпблоку, споруд № 1-4 та 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 125,8 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, літньої кухні літ. «Б», бані літ. «в», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», споруд № 1-4, розташований на земельній ділянці площею 0,19 га вжитих відповідно до - постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження , серія ВП № 44957822, виданої 07.10.2014 року, ВДВС Білгород-Дністровського МРУЮ Одеської області, постанови про арешт майна боржника, серія ВП № 50970083, виданої 04.04.2017, Білгород-Дністровським міськрайонним ВДВС ГТУЮ в Одеській області; постанови про опис та арешт майна боржника серії ВП № 50970083, виданої 12.06.2017 року Білгород-Дністровськимо міськрайонним ВДВС ГТУЮ в Одеській області. Представник позивача [PERSON] в судове не з'явився, згідно заяви уточнені позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила розглядати справу за її відсутністю. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась, відповідно до заяви з позовом [PERSON] згодна, заперечень не має, просила позов задовольнити та розглядати справу за її відсутністю. Представник третьої особи - Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не зявився, про день слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується судовою розпискою, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що відповідач був належним чином завчасно сповіщений про час і місце розгляду справи, і не зявився в судове засідання, суд вважає за необхідним відповідно до ч.9 ст.76 ЦПК України розглянути справу у відсутності відповідача. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи Починаючи з 2006 року та по теперішній час позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, що підтверджується довідкою Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 09.06.2017 року. За період проживання сторонами було придбано та поліпшено нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а; житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 30.07.2012 року згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0750 га в межах згідно з планом, розташоівану за адресою: вул. Садова, 76/1 с. Курортне, Білгород-Дністровського району Одеської області, договором підряду на ремонт житлового приміщення від 11.06.2010 року між [PERSON] та ПП "Житлобуд-2005" на проведення ремонтних робіт житлового будинку за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а, актом виконаних робіт від 23.08.2010 року, договором підряду на ремонт житлового приміщення від 08.04.2013 року між [PERSON] та ПП "Житлобуд-2005" на проведення ремонтних робіт житлового будинку за адресою Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В .. Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для визначення правового режиму майна, набутого під час спільного проживання з [PERSON]. За положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Поняття сім'ї наведено у ч. 2 ст. 3 СК України, де вказується, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В той же час згідно із ч. 2 ст. 21 СК України, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином чоловік та жінка, які проживають без реєстрації шлюбу, за певних обставин можуть вважатись сім'єю, але статуту подружжя не набувають. При встановленні факту спільного проживання слід враховувати поняття домашнього господарства, наведеного у законодавстві. Відповідно до ч. 1 ст 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 234 ЦПК України передбачено - суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI)було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною пятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766 VI "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка", який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Враховуючи, що житловий будинок, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а; житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, являються об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, а отже підлягають розподілу. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 12.06.2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області було накладено арешт та описано майно, а саме на житловий будинок, що розташований за адресою Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Курортне, вул.. Садова, 2-а; житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область Білгород-Дністровський район, с. Шабо вул.. Суворова, 3-В, які належать на праві власності відповідачці [PERSON]. Зазначений арешт на все майно позивача порушує його право на вільне володіння та розпорядження своїм майном, оскільки він не являється стороною виконавчого провадження. Як вбачається з витягу з реєстру заборон, який на цей час (з урахуванням відповідей архіву та відповідача) є єдиним джерелом інформації щодо існування оскаржуваного арешту, взагалі невідомо, що стало підставою для накладення арешту та чи була будь-яка підстава взагалі для його накладення, адже, окрім, дати повідомлення про накладення арешту не має навіть номеру цього повідомлення. Крім того, окрім прізвища ім'я та по-батькові позивача, в реєстрі заборон взагалі не зазначені будь-які додаткові ідентифікуючі ознаки особи, щодо якої застосовано цей арешт, що також робить неможливим з достатньою точністю ідентифікувати зазначену особу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Україною 17.07.1997 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю. Згідно статгі 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4)внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5)відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникло до 01січня 2013 року, визнаються дійсним за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на моментїх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Частиною 2 ст. 27 того ж Закону передбачено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження хомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Зазначені положення Закону в повній мірі відповідають положенням законодавства України на час внесення запису про-арешт майна позивача до реєстру заборон в 1993 році. Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2)нотаріус; 3)державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав (п. 5 ч. З ст. 10 Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статгі 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов [PERSON] до [PERSON], Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання права власності на майно та скасування арешту нерухомого майна, підлягає задоволенню.

Outcome: approved