Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, просила встановити юридичний факт того, що її вимушене переселення в грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, в обґрунтування чого посилається на наступне. [PERSON] народилася 06.08.1936 року в селі Надеждине, Приазовського району, Запорізької області, та до грудня 2014 року була зареєстрована і проживала за адресою: [INFO], 1/2 якої належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 30.09.1996 р. №9157. Починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили 07 квітня 2014 року створення «Донецької народної республіки» та 27 квітня 2014 року «Луганської народної республіки». 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення від України та проголошення так званих «Луганської Народної [PERSON]» та «Донецької Народної [PERSON]», який не був визнаний ні Україною, ні міжнародною спільнотою. За наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Крім того, як стверджує заявниця, навесні 2014 року на території м. Донецьк почались проросійські мітинги. Після травня 2014 р. вона була свідком того як по вулицях м. Донецька рухалась військова техніка з особовим складом, танки та вантажні автомобілі з проросійськими бойовиками, різноманітну артилерійську зброю. Впродовж квітня 2014 р. були захоплені головні адміністративні будівлі міста проросійськими бойовиками та вивішено прапори «ДНР» та Російської Федерації, при цьому проросійські бойовики поводили себе зухвало та агресивно стосовно місцевих мирних жителів. Разом з цим, з приходом бойовиків у м. Донецьк, загострилась суспільна та соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Зявились проблеми з телефонним звязком, припинилися трансляції українських каналів та радіопередач. Знаходитися на вулицях міста кожного дня ставало все небезпечніше. Особливо ситуація загострилася в кінці червня 2014 року, зокрема, почалися обстріли м. Донецьк, які весь час було чути неподалік будинку заявниці. В результаті таких обстрілів декілька сусідніх будівель були зруйнованими. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитою від рук проросійських бойовиків. У звязку з наведеними обставинами, [PERSON] в грудні 2014 року прийняла рішення залишити окуповане Російською Федерацією м. Донецьк та переїхати до м. Одеса, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.01.2017 року за №0000091342, виданої Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси, [PERSON] переїхала з м. Донецьк до м. Одеса, де проживає за адресою: [INFO]. При цьому, вказана довідка посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Донецьк до м. Одеса і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки Управління соціального захисту населення не має таких повноважень. Звернення [PERSON] в порядку окремого провадження до суду із зазначеною заявою має на меті визначити її статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, а також іншими нормами національного та міжнародного права. Представник заявника надала суду клопотання, відповідно до якого просила розглянути заяву про встановлення факту, що має юридичне значення за відсутності заявника та його представника, вимоги заяви підтримує в повному обсязі. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомили. Дослідивши заяву та додані до неї письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] є громадянином України, до грудня 2014 року була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], що підтверджується відомостями паспорту громадянина України, серії ВВ №977866, виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 15.10.1999 р. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 30.09.1996 р. №9157, виданого на підставі розпорядження Фонду державного майна в м. Донецьку від 30.09.1996 р. № 9157 заявниці належить 1/2 квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.01.2017 року за №0000091342, виданої Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси, [PERSON] фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS]. У вищевказаній довідці посвідчується лише факт її вимушеного переселення з м. Донецька до м. Одеса і не встановлено причини такого переселення. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. В статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ\~визначено, що збройна агресія\~це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до доповіді Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини щодо ситуації з правами людини в Україні у період з 08 квітня 2014 року до 15 липня 2014 року скоєно грубі порушення прав людини у Донецькій і Луганській областях, що на Сході України, де озброєні групи, що підтримують самопроголошені «Донецьку народну республіку» і «Луганську народну республіку» донедавна контролювали значну частину території, в тому числі і більшість основних населених пунктів. Здійснені сотні викрадень, багато жертв було піддано тортурам. Гине все більша кількість цивільних осіб. Постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27 січня 2015 року затверджено Звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. На підтвердження Постанови Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII схвалено текст Заяви "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Відповідно до абзацу 2 Заяви Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», затвердженої постановою Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». За наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Факт збройної агресії Російської Федерації визнаний також у Воєнній доктрині України, затвердженій\~Указом Президента України від 24.09.2015 року № 555/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про нову редакцію Воєнної доктрини України"», відповідно до якої тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України Автономної [PERSON] Крим і міста Севастополя, розпалювання Росією збройного конфлікту в східних регіонах України та руйнування системи світової та регіональної безпеки і принципів міжнародного права зумовили перегляд та уточнення доктринальних положень щодо формування та реалізації воєнної політики України. Основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації. Крім того, факт військової агресії Російської Федерації проти України фактично визнано та засуджено рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». В Резолюції Парламентської Асамблеї Європи від 25 червня 2015 року визнається, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених нормах міжнародного та національного законодавства, суд має підстави дійти висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. При вирішенні цієї справи суд зобовязаний виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч. 2\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Визнання факту військової агресії проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, як на міжнародному та національному рівнях, дає підстави стверджувати, про порушення Російською Федерацією цілої низки міжнародно-правових норм, зокрема, встановлених Гаазькою конвенцією про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякими положеннями Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявниці про те, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької областей України, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької областей окупованими Російською Федерацією. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] з частини окупованої Російською Федерацією території м. Донецьк, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для РФ починаючи з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція застосовуватиметься у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобовязаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження звязків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно зі ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Проте, всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація систематично порушує права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та\~Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року, зокрема, право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Щодо порушень прав [PERSON], гарантованих згаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як власними поясненнями заявниці та поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальновідомою інформацією про події, що відбуваються на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. До початку окупації міста Донецьк в 2014 року, [PERSON], будучи повноправним громадянином своєї країни, мала власне житло, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, численні порушення прав людини на окупованій Російською Федерацією території України призвели до неможливості її подальшого проживання в м. Донецьк, а тому в грудні 2014 року [PERSON] була змушена переїхати до м. Одеса, залишивши власне житло у м. Донецьк, для забезпечення можливості жити, не турбуючись про свою безпеку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені права заявниці на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту,\~розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, суд констатує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію стосовно України та окупувавши частину території України, зокрема, [PERSON] Крим, м. Севастополь та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., умови Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2\~ст. 256 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Враховуючи ту обставину, що чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення факту вимушеного переселення [PERSON] у зв'язку з збройною агресією Російської Федерації та окупацією частини території Донецької області України, а також, з огляду на те, що встановлення даного юридичного факту заявниці потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved