Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

Сторони перебувають в шлюбі, котрого зареєстрували 28 грудня 2013 року у виконавчому комітеті П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 13. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, виявилось, що у них різні характери та погляди на життя, шлюб та сім`ю. Зазначає, що відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи постійно виникали сварки. [PERSON] не міг підтримувати моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин, почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Вважає, що вони не можуть створити міцної сім`ї, оскільки вона, позивач втратила почуття любові до нього, а тому більше семи місяців проживають окремо. Малолітній син [PERSON] проживає з відповідачем, оскільки останній забрав дитину ( не враховано бажання сина жити з нею). З дитиною вона спілкується в телефонному режимі, однак є розпорядження голови Коломийської районної державної адміністрації №59 від 18.02.2020 року «Про визначення часу зустрічі з малолітнім сином», яке відповідач ігнорує. Син [PERSON] до того як відповідач забрав його, постійно проживав з нею, позивачем, що підтверджується актом обслідування матеріально-побутових умов та довідкою про склад сім`ї, де зазначено, що для сина були створені і є на даний час задовільні умови проживання, та у неї є стабільний заробіток. Крім того, зазначила, що відповідач створює перешкоди у спілкуванні з дитиною, заблокував її у вайбері. Наведене свідчить про те, що сина слід залишити проживати з нею, позивачем оскільки таким чином буде забезпечено інтереси дитини. Просить суд розірвати шлюб між ними, малолітню дитину [PERSON] залишити проживати з нею, позивачем та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище " [PERSON] ". Також просить суд стягнути з відповідача витрати пов`язані з розірванням шлюбу в сумі 3840.80 грн. Відповідач в судове засідання не з`явився, в попередньому судовому засіданні його представник [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] відносно вимог розірвання шлюбу погоджується , однак що стосується вимог в частині визначення місця проживання дитини з [PERSON] вважає, що такі не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Вказує, що в серпні 2018 року відповідач, позивач та їх син поїхали на тимчасове місце проживання до Республіки Польща, де орендували житло, працевлаштувались, оформили поліс медичного страхування, записали сина до дитячого садка, якого він відвідує i на даний час ( укладено договір з садком з 01.09.2018 року по 31.08.2021року). Однак, позивач поїхала до України не надавши жодних пояснень відповідачу, а він з сином залишились проживати в Польщі. Відповідно до цього виконати розпорядження голови Коломийської районної державної адміністрації №59 від 18.02.2020 року «Про визначення часу зустрічі з малолітнім сином» відповідач не може. Вважає, що батько створив належні умови для фізичного, розумового, духовного, морального i соціального розвитку сина. Ввесь час, відколи позивач покинула сина він був i є поруч з дитиною, приділяє сину належну увагу, дбає про його нормальний розвиток. Натомість позивачем не надано документально підтверджених доказів стабільного заробітку , а також того що вона з сином проживала в с. Раківчик Коломийського району. Просить суд в частині позову щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовити та визначити місце проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Представник служби у справах дітей Коломийської РДА Обушак М.Д. зазначила, що [PERSON] звернулась із заявою до комісії з питань захисту прав дитини про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] Враховуючи з`ясовані факти про відсутність власного житла та доходів , вирішили відмовити у наданні висновку у Коломийський суд про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з матір ю [PERSON] . Представник служби у справах дітей П ядицької ОТГ покладається на погляд суду. Врахувавши пояснення сторін , свідка [PERSON] , вивчивши матеріали даної справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді даної справи суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, оскільки між сторонами немає взаєморозуміння, подальше спільне проживання і збереження сім`ї неможливе та суперечить її інтересам, а шлюб існує формально В судовому засіданні встановлено, що у сторін погіршились відносини, спільне життя у них не склалося, як подружжя разом не проживають, тому зберігати такий шлюб недоцільно, так як він носить лише формальний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем, який теж не заперечує щодо його розірвання . Отже , при таких обставинах, враховуючи інтереси кожного з подружжя, їх дитини, суд доходить висновку, що сім я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати. Позивач також просить суд залишити проживати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] з нею. Згідно п.14 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч. 1, 2 ст. 15 даного Закону зазначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків регламентовано ст. 155 Сімейного кодексу України, вирішення батьками питань щодо виховання дитини - ст. 157 Сімейного кодексу України. Зокрема, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Сімейного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1 та 2 статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 Сімейного кодексу України передбачено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як встановлено судом в серпні 2018 року сім`я [PERSON] виїхали на тимчасове місце проживання до Республіки Польща, однак з часом позивач повернулась на територію України, а відповідач з сином проживають і надалі в Республіці Польща. На даний час дитина відвідує дитячий державний садок «Маленькі Енштейни» в місті Неклі Республіка Польща, ( договір із закладом з 01.09.2018 року по 31.08.2021року.) (а.с. 79,80) Відповідач [PERSON] проживає з сином в орендованій квартирі, що підтверджується договором оренди (а.с.59-78,81-84). Оформлено на дитину поліс медичного страхування (а.с.85-87) Проаналізувавши всі докази окремо та в їх сукупності, при рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, відповідно до ст. 141 СК України, при добросовісному виконанні ними своїх батьківських обов`язків, заінтересованості кожного з батьків, щоб дитина проживала з ним, суд дійшов висновку про доцільність подальшого проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд враховує висновок Коломийської РДА Івано-Франківської області від 11.01.2021 № 3/01-070/151 відповідно до якого комісія з питань захисту прав дитини райдержадміністрації з`ясувала, що [PERSON] проживає окремо від [PERSON] , їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] який працює та проживає в республіці Польща. Дитина відвідує, по місцю проживання, дитячий державний садочок «Маленькі Енштейни» з 01.09.2018 року. Із обставин справи відомо, що [PERSON] проживала в Польщі сім`єю разом з чоловіком та дитиною, та залишила їх і виїхала з Польщі. На даний час не працює, не має власних доходів для проживання. Проживає в квартирі матері, [PERSON] в м.Коломия. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного від 10.12.2020 року, комісією з`ясовано, що квартира придбана у вересні 2020 року , на даний час там проводяться ремонтні роботи. Також, згідно розпорядження райдержадміністрації від 18.02.2020 № 59 «Про визначення часу зустрічі [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] » [PERSON] визначено час спілкуваня з сином не менше 2 рази на тиждень (у тому числі засобами відозв`язку) . Однак, [PERSON] ні разу не спілкувалась з сином та не бачила його більше одного року. Враховуючи з`ясовані факти про відсутність власного житла та доходів , вирішили відмовити у наданні висновку у Коломийський міськрайоний суд про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з [PERSON] (а.с.120-124) Суд бере до уваги пояснення свідка [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що жодних перешкод у спілкуванні позивача з дитиною його брат відповідач [PERSON] не чинить. Як йому відомо, відповідач не заперечує, щоб позивач приїзд жала і бачилась з дитиною . Дитина відвідує садок, забезпечена усім необхідним, вважає, що дитині проживати в даний час з батьком який має можливість ним опікуватись, доцільно. У відповідності до правової позиції, висловленої в ухвалі від 11.05.2012 р. у справі № 6-41653св11 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при вирішенні справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини постановив рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз зазначених норм права, практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Суд звертає увагу, що вирішення спору на користь батька ґрунтується не на перевагах його права, а випливає виключно з інтересів малолітньої дитини. При цьому, суд наголошує, що проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини (ст.141 ч.2 СК України) та звертає увагу сторін на положення ст.157 СК України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище " [PERSON] " як вона цього просить. На підставі наведеного та ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 104, 112, 114, 160 Сімейного Кодексу України, ст. 29 ЦК України, п.14 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",

Outcome: partial