Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, свої вимоги мотивувавши тим, що 17 липня 2010 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис в книзі реєстрації актів про одруження № 1072, що підтверджується Свідоцтвом про одруження [NUMBER] . Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Протягом всього часу, сімейне життя між нами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Згодом, позивач та Відповідач, припинили шлюбні стосунки, припинили вести спільне господарство, почали проживати окремо один від одного, внаслідок чого наше подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. 31 липня 2015 року, було подано позов про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль Ford Focus ( Форд фокус ) державний номер [NUMBER]. У зв"язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що становить 1 / 2 вартості автомобіля Ford Focus ( Форд фокус ) державний номер [NUMBER] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги уточнила, підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Просила розділити спільне сумісне подружнє нажите майно між подружжям. Визнати автомобіль Ford Focus ( Форд Фокус), номер кузова, шасі, рами [NUMBER], рік випуску 2000, державний номер [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя. Визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного нажитого майна подружжя на 1/2 частину автомобіля Ford Focus ( Форд Фокус), номер кузова, шасі, рами [NUMBER], рік випуску 2000, державний номер [NUMBER] за кожним із подружжя, а також стягнути судовий збір з відповідача на її користь. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 18 листопада 2015 року за вх. № 16170 до загальної канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог, та не заперечує проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення в цивільній справі » за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, зважаючи на повне визнання позову відповідачем та той факт, що визнання відповідачем позову, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім"ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов"язки у шлюбі та сім"ї ( частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92 ). У статті 3 СК України встановлено, що сім"я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім"єю. Рівність прав і обов"язків у шлюбі та сім"ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України ). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України ). З наведених положень випливає, що власність у сім"ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім"єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб"єкти права власності рівні перед законом ( частина четверта статті 13 ); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом ( частини перша, друга статті 41 ); правовий режим власності визначається виключно законами України ( пункт 7 частини першої статті 92 ). Відповідно до роз"яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно п. п. 22 і 23 вищевказаної постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 , 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу ( статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту ), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно - будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що 17 липня 2010 року, між [PERSON] [PERSON] [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис в книзі реєстрації актів про одруження № 1072, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] . Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві 04 серпня 2011 року, актовий запис № 2561, Під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль Ford Focus (Форд фокус) державний номер [NUMBER] Відповідно до cт. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд дійшов висновку у порядку поділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частини автомобіля Ford Focus ( Форд Фокус ), номер кузова, шасі, рами [NUMBER], рік випуску 2000, державний номер [NUMBER] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини автомобіля Ford Focus ( Форд Фокус ), номер кузова, шасі, рами [NUMBER], рік випуску 2000, державний номер [NUMBER]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 121 гривні 80 копійок. На підставі вищевикладеного та Конституції України, ст. ст. 325 , 364 , 368 ЦК України , ст. ст. 3 , 60 , 63 , 69 , 71 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » і

Outcome: approved