Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

У травні 2014 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 20 800,00 грн. та 3% річних у розмірі 3 600,00 грн., всього стягнути 24 400,00 грн. [PERSON] просив застосувати позовну давність, про що подав заяву від 17.09.2014 р. (а. с. 48 - 49), внаслідок чого відмовити у задоволенні позову. Судом з'ясовано, що відповідно до розписки від 09.03.2008 р. [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 20 800 грн. та зобов'язався їх повернути до 30.06.2008 р. (а. с. 4). Обставина передачі за розпискою від 09.03.2008 р. [PERSON] грошових коштів у розмірі 20 800,00 грн. [PERSON] от отримання останнім цих коштів сторонами у справі (їхніми представниками) визнається. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абзацом першим частини першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] 09.03.2008 р. було укладено договір позики, на підставі якого перший передав у власність другому грошові кошти - 20 800,00 грн., при цьому другий зобов'язався повернути ці грошові першому кошти до 30.06.2008 р. Сторонами у справі (їхніми представниками) також визнано, що [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 800,00 грн. [PERSON] не повернув. Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] зобов'язаний повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 800,00 грн. Разом з цим, [PERSON] зробив заяву про застосування позовної давності. Щодо цієї заяви суд зазначає таке. Відповідно до статей 256 та 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з абзацом першим частини п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, перебіг позовної давності за договором позики від 09.03.2008 р. розпочався з 01.07.2008 р. та, за загальним правилом, сплинув, зважаючи на статтю 254 Цивільного кодексу України, 02.07.2011 р. Частиною першою статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною третьою статті 264 Цивільного кодексу України встановлено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Свідок [PERSON] дав показання про те, що в середині травня 2013 р [PERSON], [PERSON] ([PERSON]) та він (свідок) проїжджали на машини на масиві "Червона гора" і вирішили зустрітись з [PERSON], так як останній довгий час не віддавав гроші. Вирішили йому про це нагадати. Здзвонилися, той вийшов. Зупинились біля пам'ятника, біля кіосків. Набрали номер [PERSON]. [PERSON] домовлявся, дзвонив. [PERSON] прийшов, сів в машину. Він (свідок) сидів позаду. Розмовляли з приводу боргу, [PERSON] розмовляв. [PERSON] сів ззаду, біля нього (свідка). Питав, коли збирається віддати гроші, чи збирається взагалі віддавати? [PERSON] сказав, що тільки як почне працювати, зразу поверне борг. Казав, що будуть гроші - віддам, або літом, або до кінця року, скоріше всього, що літом. Розмовляли вдвох - [PERSON] та [PERSON]. Гроші він ([PERSON]) брав у [PERSON] ([PERSON]) в борг при ньому(свідку). [PERSON] казав, коли віддаси, бо вже скільки раз до тебе приїжджали, ти все говориш що віддаси. Думка подзвонити Гулщенку виникла у [PERSON], який згадав, що раз ми тут, то треба подзвонити [PERSON], запитати про гроші. З [PERSON] він (свідок) знаходиться не в хороший відносинах. До 2013 р. вони товаришували. [PERSON] був хорошою людино, дружнім, вони спілкувались. Нейтральні зараз з ним стосунки. З [PERSON] не спілкується десь з літку 2013 р. [PERSON] йому також винен гроші. Перестав спілкуватись через певні обставини. Про які гроші спілкувались ([PERSON] та [PERSON] у машині), коли вони були позичені, не пам'ятає, але це було давно. Наскільки відомо, [PERSON] позичав [PERSON] гроші лише один раз, інших позик не було. Конкретної дати повернення позики не було узгоджено, було лише зазначено, що або літом або до кінця року. Наскільки йому (свідку) відомо, [PERSON] працює в Києві. на момент зустрічі травні 2013 р. також працював в Києві. Свідок [PERSON] дав показання про те, що він є випадковим свідком. [PERSON] ([PERSON]) особисто не знає. Від [PERSON], попереднього свідка, чув, що, зокрема, [PERSON] позичав [PERSON] гроші, той є їхнім боржником. У 2013 р. вони разом їхали з [PERSON] та [PERSON] ([PERSON]) на машині. Вони зустрічались з [PERSON] на масиві "Червона гора" біля пам'ятника. Обговорювали питання боргу. Від свого боргу [PERSON] не відмовлявся. [PERSON] казав, що до кінця року розрахується з [PERSON], закриє це питання. Їхали вони на [PERSON] машині - Тойоті. Це було у вечорі, темніло, травень місяць. [PERSON] забрав його (свідка) на вул. Леніна та поїхали на масив "Червона гора", як він зрозумів, зустрітись з боржником. Коли його забирали, в машині вже був [PERSON]. [PERSON] рушив, вони поїхали на масив "Червона гора", під'їхали до пам'ятника, [PERSON] набрав [PERSON] на телефон, той підійшов через хвилин п'ять - сім, десять. Сів позаду разом з [PERSON]. Мова йшла про борг, а але він (свідок) точно не пам'ятає, так як розмовляв по телефону, особо розмови не чув, вона йому була не цікава. Розмова була на різні теми. І з приводу боргу теж. Щось ще говорили, про що - не пам'ятає. Він виявився свідком випадковим, ролі в нього ніякої не було. Він не знав, що поїдуть на зустріч. До того, як сів у машину, він не знав, що вони їдуть говорити з приводу боргу. Зрозумів це, коли сів до машини. [PERSON] винен [PERSON] також гроші. [PERSON] погодився, що б [PERSON] віддав гроші до кінця року, сказав, що добре, до кінця цього року чекатиме. Він (свідок) так зрозумів з їхньої розмови, що вони до цього рази три вже узгоджували, що борг давно, вони не раз переносили дату боргу. Чи точно вони зустрічались з приводу цього боргу - не знає. Свідок [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], дала показання про те, що на протязі 2013 р. до неї ніхто не приходив з приводу боргу сина. Син працює та живе в Києві, приблизно три роки, приїжджає по-різному, раз на місяць, буває рідше. Про те, що син позичав кошти, дізналась, коли прийшла перша повістка до суду у минулому (2013) році. Віддала її сину. Про те, чи збирався її син віддавати кошти, не питала, а той сам не розповідав. До неї взагалі ніхто не приходив і з приводу боргу, ні проста так - розшукувати сина. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що зі слів [PERSON] у травні 2013 р. у них мала бути зустріч, за яку начебто домовлявся [PERSON]. Проте такої обставини не було, з ним ніхто не домовлявся та з [PERSON] в травні 2013 р. він не зустрічався. Останній раз він з [PERSON] спілкувався десь у 2008 - 2009 рр. З того часу за всі роки він не разу не просив [PERSON] відстрочити позику, з цим питанням ні він (відповідач), ні [PERSON] не звертались. Зі свідком [PERSON] він розмовляв телефоном 18.11.2014 р, той сказав, що [PERSON] дзвонив до нього на початку 2014 р. та просив прийти до суду і розповісти обставини, викладені в заяві. Але свідок [PERSON] не погодився та сказав, що не буде нічого придумувати, говорити неправду. Він (позивач) проживає у м. Києві з листопада 2009 р. В Бердичеві буваєраз на місяць, раніше бував частіше - раз в два тижні. Про позов дізнався від матері, вона повідомила про повістку. До матері ніхто не приходив, ні за які гроші н питав. Останній раз [PERSON] спілкувався у 2008 р., після того ні телефоном, ні особисто не спілкувався. З 2009 р. з [PERSON] про зустріч та про перенесення боргу не просив, його не бачив та не спілкувався з ним. Зі свідком [PERSON] не спілкувався років п'ять - шість. Позичав в нього гроші, але майже розрахувався з ним. У [PERSON] позичив 20 000,00 грн., трохи більше. Мав повернути у 2008 р. Не повернув, бо перепозичав для іншої людини, і та людина сказала, що з [PERSON] розрахувалась. Тому ні він до [PERSON], ні той до нього не звертався. [PERSON] повертає гроші за рішенням суду через виконавчу службу. Його мобільний телефон - 80674100644, з 2006 - 2007 р., це контрактний номер, інших в нього нема і не було. Оцінюючи вказані показання, суд зазначає, що показання свідків з боку [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], частково суперечать один одному, а саме: з пояснень свідка [PERSON] випливає, що він, [PERSON] та [PERSON] вирішили зустрітись з [PERSON], коли проїжджали на машини на масиві "Червона гора", тоді як з пояснень свідка [PERSON] вбачається, що коли він сідав до них у машину (на вул. Леніна), то в тих вже був намір їхати на масив "Червона гора" з метою зустрічі з [PERSON] (у травні 2013 р.). Крім того, показання свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] телефонував [PERSON] (у травні 2013 р.) спростовуються роздруківками дзвінків абонентів [NUMBER] ([PERSON]) та [NUMBER] ([PERSON]) за період з 01.05.2013 р. по 31.05.2013 р., з якої вбачається, що у цей період вихідних дзвінків з першого номеру на другий, та, відповідно, з вхідних дзвінків на другий номер з першого, не було (а. с. 72 - 112). Більше того, з роздруківки дзвінків абонента [NUMBER] ([PERSON]) випливає, що він, починаючи з ранку 06.05.2013 р., залишив м. Бердичів Житомирської області та повернувся туди лише у вечорі 30.05.2015 р., що також викликає значні сумніви щодо правдивості пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що вони разом з [PERSON] зустрічались з [PERSON] у травні 2013 р. на масиві "Червона гора" у м. Бердичеві, та прямо спростовує пояснення свідка [PERSON] про те, що така зустріч відбулась в середині травня 2013 р. При цьому суд вважає за необхідне навести доводи щодо належності цих абонентських номерів [PERSON] та [PERSON], які вже наводились в ухвалі від 03.02.2015 р.: " При цьому суд зазначає, що належність номера оператора мобільного зв'язку "Київстар" [NUMBER] [PERSON], та номера [NUMBER] - [PERSON], підтверджується змістом позовної заяви, у якій зазначено саме ці номери, та, крім того, ніким з осіб, які беруть участь у справі, не заперечувалась" (а. с. 57 - 58). Також суд зазначає, що належність номеру [NUMBER] [PERSON] (з 2006 - 2007 р.) підтверджується його поясненнями під час допиту як свідка. Додатково суд звертає увагу не те, що після отримання цих роздруківок будь-яких доказів про те, що абонентський номер [NUMBER] не належав у травні 2013 р. [PERSON], а абонентський номер [NUMBER] - не належав [PERSON], подано не було. В свою чергу, пояснення [PERSON], допитаного як свідка, про те, що між ним та [PERSON] у травні 2013 р. зустрічі не було, і про те, що він працює у м. Києві, підтверджуються роздруківкою дзвінків абонента [NUMBER] ([PERSON]), з якої, як вказувалось вище, випливає, що він, починаючи з ранку 06.05.2013 р., залишив м. Бердичів Житомирської області та повернувся туди лише у вечорі 30.05.2015 р., при цьому більшість часу перебував у м. Києві. Таким чином, суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON], у тому числі про те, що між [PERSON] та [PERSON] у травні 2013 р. відбулась зустріч, під час якої другий визнав своє зобов'язання перед першим за договором позики від 09.03.2008 р., і що між ними було досягнуто згоди щодо зміни строку (терміну) виконання зобов'язань за цим договором. Тобто [PERSON] та його представником не подано доказів, які б вказували, що термін виконання зобов'язань за договором позики від 09.03.2008 р. змінювався, або що строк позовної давності за цим договором переривався, а відтак суд приходить до висновку, що цей строк сплинув 02.07.2011 р. З позовом ж про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 09.03.2008 р. (даним позовом) [PERSON] звернувся у травні 2014 р., тобто після спливу позовної давності. Частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. [PERSON] та його представник не повідомили обставини, з посиланням на докази на їх підтвердження, які б були підставами для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Зважаючи на наведене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено [PERSON].

Outcome: dismissed