Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду, посилаючись на те, що 29 квітня 2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 11341383000, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 77000 доларів США строком до 30 квітня 2018 року з оплатою 14 % річних. В порушення чинного законодавства кредитні кошти позивачу було видано в доларах США, хоча єдиною грошовою одиницею України і законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця - гривня. Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що операції банків із розміщення залучених коштів здійснюються на підставі банківської ліцензії, операції з валютними цінностями мають право здійснюватися на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії). Відповідачем отримано генеральну банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій, в тому числі з валютними цінностями, однак надання кредиту в іноземній валюті для розрахунків і з іншими резидентами України є порушенням чинного законодавства. При цьому позивач, укладаючи спірний договір, мав на увазі, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, оскільки кінцевою метою звернення позивача до банку було отримання коштів саме для розрахунків з іншими резидентами України. Крім того, відповідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, повинні здійснювати контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. Таким чином, відповідач при наданні кредиту в іноземній валюті для розрахунків резидентів на території України порушив покладені на нього обов»язки контролера цільового використання кредиту та агента валютного контролю, які в даному випадку суперечать один одному. Недобросовісність дій банку свідчить про те, що він передав позивачу іноземну валюту не як гроші - засіб платежу, а як засіб обміну на гривню, що є наданням послуги неналежної якості. У зв'язку із чим позивач просив визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту в іноземній валюті для розрахунку з іншими резидентами на території України, визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, визнати недійсним кредитний договір № 11341383000 від 29 квітня 2008 року, укладений між сторонами, судові витрати стягнути з відповідача. 16 грудня 2013 року представником позивача [PERSON] подано заяву про зміну підстав позовних вимоги, в яких представник позивача додатково послався на недійсність укладеного договору у зв'язку із порушенням відповідачем Закону України «Про банки і банківську діяльність» та «Правил використання готівкової іноземною валюти на території України» щодо надання банком кредитів для розрахунків отриманою валютою з резидентами України. Такі операції банки мають право здійснювати за умови отримання письмового дозволу Національного банку України, а погашення кредиту в іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого в установі банка на підставі договору банківського рахунку, але в кредитному договорі не вказано такий рахунок. Враховуючи, що поточний рахунок позивачу не відкривався, то заява на видачу готівки не є належним доказом отримання валюти готівкою. Крім того, представник позивача зазначив, що право власності на 77 000 доларів США від банка до позивача не перейшло, валютний рахунок, на який би поступили ці кошти не відкривався, заявку на конвертацію доларів США в гривню позивач не подавав. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з»явилися, надали судові заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, належним чином був повідомлений про дату та місце судового розгляду, про причину своєї неявки суд не сповістив. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судове засідання не з»явився, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивач невірно тлумачить законодавство щодо невіднесення іноземної валюти до грошових коштів. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контрою» валютна операція здійснюється на підставі індивідуальної ліцензії без генеральної ліцензії у разі, якщо вона не підпадає під режим індивідуального ліцензування. Порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ, однак на теперішній час не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили термін і суми кредитів в іноземній валюті. Право банку на надання кредитів в іноземній валюті узгоджується із Законом України «Про банки і банківську діяльність», тому просив залишити позовну заяву без задоволення. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні 29 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено договір № 11341383000 про надання споживчого кредиту, відповідно якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 77 000 доларів США на строк до 30квітня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14 річних на поточні потреби / а. с. 8-11/. Вказаний договір підписано сторонами по справі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 99 Конституції україни грошоовю одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК україни грошовими коштами є грошова одиниця україни - гривня, яка є законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, за оспорюваним кредитним договором долар США виступає самостійним об»єктом цивільних прав, оскільки відповідно до п.1.1 договору банк передав позивачу грошові кошти в сумі 77 000 доларів США, а позивач зобов»язався прийняти їх, належним чином використовувати і повернути кредит та плату за кредит на умовах та в порядку, визначених договором. Відповідно до ст. 47 ч. 2 п. 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 ч. 1, 2, 4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, Національному оператору поштового зв"язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідній для здійснення такої операції. Також частиною 6 п. 2 Декрету зазначено, що уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України, від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. Як вбачається з наданих судові документів, Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" 24 грудня 2001 року Національним банком України видано банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" . Також 09 листопада 2002 року відповідачу Національним банком України видано дозвіл № 75-2 на право здійснення операцій згідно із додатком до цього дозволу. Відповідно до додатку відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями, а саме неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України . Відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо меж, сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов»язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач - ПАТ "УкрСиббанк" мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Крім того, позивач [PERSON] при укладанні кредитного договору та отриманні грошових коштів в іноземній валюті вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту до банку не пред"являв. Вказані умови договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, при цьому мав право вибору та був вільним в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору міг його не укладати, але натомість позивач підписав його і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і вважає їх справедливими по відношенню до нього ( п. 7.13 договору). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору в ньому викладено всі істотні умови, в тому числі предмет договору, строки та порядок кредитування, в тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність сторін, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором. Крім того, з п. 7.13 договору вбачається, що позивач засвідчив, що перед укладанням договору він отримав від банку Інформаційний лист згідно вимог законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дій відповідача протиправними щодо надання кредиту в іноземній валюті для здійснення розрахунків та території України та визнання недійсним договору № 11341383000 про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами 29 квітня 2008 року. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, оскільки з тексту оспорюваного договору вбачається, що позивач отримав кредитні кошти на поточні потреби, без зазначення які саме. Умови договору не містять посилань на те, що позичальник повинен використати отримані ним кошти на розрахунки з іншими резидентами України. Доказів того, що отримані кредитні кошти були витрачені на розрахунки з іншими резидентами України позивачем судові не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказів того, що в порушення умов договору відповідач не передав позичальнику грошових коштів, позивачем судові не надано.. Крім того, відповідно до п 1.5 договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № 26207180552300. Позивачем не надано судові доказів, що відповідач не зарахував на вказаний рахунок надані йому кредитні кошти. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed