Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

18.12.2019 року позивач [PERSON]. через свого представника адвоката Чумака Р.В. звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконними дії Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т. Г. Шевченка» та СПТУ-30 міста Харкова щодо передачі гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з балансу ДП «Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка» на баланс СПТУ-30 міста Харкова, без врахування осіб, яким ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» надано житло в гуртожитку; визнати незаконним акт передачі комплексу середнього професійного училища № 30 по вул. Селянській, буд. 84 , в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , затверджений 19 листопада 1992 року Директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 18 листопада 1992 року Директором СПТУ-30 міста Харкова та акт передачі другої секції гуртожитку в [ADDRESS] , що знаходиться на балансі базового підприємства заводу ім. Т. Г. Шевченка на самостійний баланс СПТУ-30 міста Харкова, затверджений 29 січня 1997 року Директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 10 січня 1997 року Директором СПТУ-30 міста Харкова; зобов`язати Міністерство освіти і науки України повернути гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS], у власність ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка»; зобов`язати ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» передати у власність територіальної громади міста Харкова гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказує, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 16.05.1973 року заводу імені Т.Г. Шевченка відведено земельну ділянку для будівництва гуртожитку. Заводом збудовано 9-ти поверховий гуртожиток, актом прийому в експлуатацію державною приймальною комісією закінчено будівництво приміщення цивільно-громадянського призначення від 30.06.1978 року гуртожиток за адресою: [ADDRESS] було введено в експлуатацію. В подальшому у 1992 році заводом імені Т.Г. Шевченка було передано на самостійний баланс СПТУ-30 першу секцію гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно акту передачі комплексу середнього професійно-технічного училища №30 по вул.. Селянській, що знаходився на балансі заводу імені Т.Г. Шевченка на самостійний баланс СПТУ-30, затверджений й9.11.1992 Директором Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка та 18.11.1992 року Директором СПТУ-30 міста Харкова. Актом передачі секції гуртожитку по [ADDRESS] , що знаходиться на балансі базового підприємства заводу імені Т.Г. Шевченка, затвердженого Директором Державного підприємства «Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка» 29 січня 1997 року та Директором СПТУ-30 міста Харкова 10 січня 1997 року, гуртожиток було передано на баланс СПТУ-30 . При цьому там продовжували постійно проживати працівники заводу та члени їх сімей. В 2003 році за підтримки адміністрації СПТУ-30 мешканці гуртожитку звернулись до Жовтневого районного суду м. Харкова з проханням визнати проживання мешканців гуртожитку законним на підставі ордерів, які були надані їм при заселенні в гуртожиток підприємством. Суд задовольнив вказані позови і надав змогу всім мешканцям зареєструвати своє місце проживання в гуртожитку. Після набрання рішеннями суду законної сили мешканцям гуртожитку були видані ордери по [ADDRESS] . В тому числі рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.05.2004 року у справі №2-2115/2004, що набрало законної сили, встановлений факт постійного проживання з 1993 року [PERSON] в кімнатах [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS] , визнано за нею право користування вказаними приміщеннями та зобов`язано адміністрацію ПТУ-30 видати ордер на вказані житлові приміщення. Однак, мешканці гуртожитку по [ADDRESS] втратили право на приватизацію кімнат у гуртожитку, оскільки з передачею гуртожитку на баланс навчального закладу ( СПТУ-30) його статус був змінений, при цьому саме юридичний статус гуртожитку, який він набув у зв`язку з незаконною передачею з балансу заводу (гуртожиток має статус «Учнівський гуртожиток»), позбавив його мешканців можливості реалізувати своє право на приватизацію кімнат, в тому числі і позивача, отже актами передачі гуртожитку з балансу заводу на баланс СПТУ-30 було значно звужено та порушено житлові права мешканців спірного гуртожитку. При цьому позивач звертає увагу суду, що передача гуртожитку була здійснена не на підставі закону, а на підставі розпорядження представника Президента України, доручення КМУ №7935/33 від 29.05.1992 року, листа Міністра просвіти №1/10-2 від 21.04.1992 року, а також листа голови фонду Державного майна України №10-1-92 від 20.04.1992 року, які відсутні у вільному доступі та яким неможливо надати належну правову оцінку, однак які однозначно не є законодавчими актами, що є підставою для визнання незаконними дії щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з балансу заводу, що перебував у віданні Міністерства машинобудування і військово-промислового комплексу України на баланс Міністерства просвітництва (Міністерства освіти і науки України) та визнання незаконними актів передачі спірного гуртожитку. Представником позивача отримано з Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 року №7935/33 з додатками та постанову КМУ «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель і споруд» від 01.09.1993 №689 з додатками. Так зване «доручення» КМУ оформлене на одному листі із зазначенням органів, відписів осіб та словом «Погодитись…». Однак згідно з чинним на той час законодавством та відповідно до ст. 117 Конституції України від 28.06.1996 року, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Таким чином доручення не є належним актом, на підставі якого мала б відбутись передача гуртожитку, отже така передача відбулась незаконно. Крім того Міністерство освіти і науки України та Фонд державного майна України у своїх відповідях на численні звернення та запити від представника позивача та мешканців гуртожитку вказують на те, що передача гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Шевченка» на баланс Професійно-технічного училища №30 м. Харкова відбулась на підставі постанови КМУ від 01.03.1993 №689 «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель і споруд». Однак, позивач зауважує, що вказана постанова КМУ від 01.03.1993 №689 не містить жодних відомостей про передачу гуртожитку, який розташований за адресою: [ADDRESS] з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Шевченка» на баланс Професійно-технічного училища №30. Крім того, як зазначає відповідач, розпорядження представника Президента України, лист Міністра просвіти №1/10-2 від 21.04.1992 року, лист голови Фонду державного майна України №10-1-91 від 20.04.1992 року, на підставі яких було передано гуртожиток по [ADDRESS] (за актами прийому-передачі від 19.11.1992 року і від 29.01.1997 року) взагалі відсутні як у органів, які їх видали, так і в Центральному державному архіві вищих органів влади та управління України, на зберігання якому вони були передані. З цих причин на думку позивача мають бути визнані незаконними як дії щодо передачі гуртожитку, так і акти прийому-передачі гуртожитку від 19.11.1992 року та від 29 січня 1997 року. Також в позові вказано, що у 2003 році, за підтримки адміністрації СПТУ-30 мешканці гуртожитку звернулися до Жовтневого районного суду міста Харкова з проханням визнати проживання мешканців гуртожитку законним на підставі ордерів, які були надані їм при заселенні в гуртожиток підприємством. Суд задовольнив вказані позови і надав змогу всім мешканцям зареєструвати своє місце проживання в гуртожитку. Після набрання рішеннями суду законної сили мешканцям гуртожитку були видані ордера. Загалом було прийнято більше 70 судових рішень, на підставі яких були видані ордери мешканцям гуртожитку по [ADDRESS] . В тому числі рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 12 травня 2004 року у справі № 2-2115/2004, що набрало законної сили, встановлений факт постійного проживання з 1993 року [PERSON] в кімнатах № [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS] , визнано за нею право користування вказаними приміщеннями та зобов`язано адміністрацію ПТУ-30 видати ордер на вказані житлові приміщення. Також позивач вказує, що право власності на гуртожиток за ПТУ-30 міста Харкова або Міністерством просвітництва, правонаступником якого є Міністерство освіти і науки України, не було зареєстровано до 2015 року, у зв`язку з чим власником гуртожитку залишався завод імені Т.Г. Шевченка. Вищенаведене підтверджується реєстраційною справою № 590340063101 на будівлю літ. «А-9», розташовану за адресою: [ADDRESS] , та інвентаризаційною справою № 72341 на будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] .Таким чином спірний гуртожиток має перебувати з дня будівництва і до сьогоднішнього дня на балансі заводу імені Т.Г. Шевченка, а працівники заводу, які постійно проживали протягом останніх двадцяти-тридцяти років в ньому, що було встановлено відповідними рішеннями Жовтневого районного суду міста Харкова впродовж 2003-2006 років, мають право на приватизацію кімнат у гуртожитку, в тому числі і позивач. Оскільки на момент встановлення фактів постійного проживання позивача та інших мешканців в гуртожитку в період з 2003 по 2006 рік право власності на гуртожиток не було зареєстровано за Міністерством освіти і науки України, як того вимагає законодавство, гуртожиток повинен був бути переданий у власність територіальної громади зі вступом в силу Законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у вересні 2008 року та нової редакції закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 01 січня 2009 року. До 2011 року (до зміни законодавства) заборони на приватизацію гуртожитків, що перебувають у віданні оперативному управлінні навчальних закладів не існувало (крім тих, в яких особи проживали тимчасово). Позивач же проживав у вказаному гуртожитку станом на 2011 рік більше 15 років, що ніяк не можна вважати тимчасовим проживанням. Вказане підтверджується, зокрема, і рішенням Жовтневого районного суду. Так, право позивача та інших мешканців гуртожитку на приватизацію кімнат у гурто\-житку що виникло у 2008 році з прийняття ЗУ «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значені цього положення, отже, незаконна передача гуртожитку є втручанням у право пози\-вача та інших мешканців гуртожитку на мирне володіння майном. Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі «Сук проти України» від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з май\-новим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. У даному випадку є підстави стверджувати про наявність "законних сподівань", оскільки у позивача наявне право на приватизацію кімнати в гуртожитку, а незаконні дії відповідачів щодо передачі гуртожитку з балансу Заводу ім. Т.Г. Шевченка, що перебував у віданні Міністерства маши\-нобудування і військово-промислового комплексу України на баланс Міністерства освіти України, фактично звужує права позивача та мешканців гуртожитку на житло. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.12.2019 року позов [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т.Г.Шевченка», треті особи: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області», Харківська міська рада, про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 19.12.2019 року позивачем [PERSON] вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.12.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т.Г. Шевченка», треті особи: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області», Харківська міська рада про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.03.2020 року клопотання представника відповідача Міністерства освіти і науки України про участь у засіданні в режимі відеоконференції у цивільній справі №639/8963/19 за позовом [PERSON] про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Підготовче засідання по цивільній справі №639/8963/19 за позовом [PERSON] про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, призначене на 09 годин 10 хвилин 26.03.2020 року та подальші підготовчі і судові засідання ухвалено проводити в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Київським апеляційним судом (03110, м. Київ, вул. Солом`янська,буд. 2-А). 09.06.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Чумака Романа Васильовича про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - задоволено. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т.Г. Шевченка», треті особи: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області», Харківська міська рада про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - мешканців гуртожитку по [ADDRESS] у м. Харкові . Також задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Чумака Романа Васильовича про витребування доказів. Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради (місцезнаходження: 61003, м. Харків, майдан Конституції, буд. 7) зобов`язаний надати суду: завірені копії реєстраційної справи на будівлю літ. «А-9», розташовану за адресою: [ADDRESS] . Крім того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.08.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Чумака Романа Васильовича про витребування доказів. Зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради (місцезнаходження: м. Харків, майдан Павлівський, буд. 4) надати суду: завірену копію інвентаризаційної справи на будівлю літ. «А-9», розташовану за адресою: [ADDRESS] . На виконання вищевказаних ухвал суду надані відповідні витребувані докази. Під час підготовчого провадження учасники справи обмінялись заявами по суті справи. Так представником відповідача Міністерства освіти і науки України Шилан Д.О. подано відзив, в якому відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача звертає увагу, що у жителів гуртожитку відсутнє право власності на майно - кімнати у гуртожитку, право власності на зазначений гуртожиток з моменту здачі його в експлуатацію і до сьогодні є в держави, а тому посилання в позовній заяві на рішення ЄСПЛ є безпідставним та необгрунтованим. Також представник відповідача наголошує, що передача гуртожитку відбулась на підставі розпорядження представника Президента України, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 року № 7935/33, листа Міністра просвіти від 21.04.1992 р. № 1/10-2, листа голови Фонду державного майна України від 20.04.1992 р. № 10-1-91. Отже, з метою виконання постани Ради Міністрів УРСР від 26.01.65 р. № 396 Представник Президента України 29.05.1992 року виніс розпорядження про передачу об`єктів (гуртожитку, їдальні та ін.) на баланс закладу професійно-технічної освіти СПТУ-30, що і слугувало правовою підставою передачі. У зв`язку з викладеним та іншими, зазначеними у відзиві об ставниками, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Представником відповідача Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т.Г. Шевченка» також подано відзив, в якому відповідач просить відмовити [PERSON]. в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з ряду підстав. В тому числі представник відповідача вважає, що в даній справі, обґрунтовуючи чим порушені права позивача, остання повинна була довести, що в неї на момент передачі гуртожитку існувало право на приватизацію, та, по друге, що таке право було порушено діями відповідачів. Однак, на момент передачі гуртожитку, як першої так і другої секцій, діючим на той час законодавством не була передбачена можливість приватизації місць, у тому числі кімнат, в будь-яких гуртожитках, незважаючи на їх статус. Закон України «Про _ забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 500-VI, на який посилається Позивачка, та яким було передбачено право на приватизацію кімнат в гуртожитках, був прийнятий 4 вересня 2008 року та набрав чинності 1 січня 2009 року, тобто через одинадцять років після передачі другої секції гуртожитку. Отже, відповідачі - Міністерство освіти та науки та ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка, а також будь-які інші особи, передачею гуртожитку в 1992 та 1997 році не могли порушити право позивача на приватизацію кімнати в гуртожитку, оскільки вони виникло лише в 2009 році. Правова позиція щодо неможливості порушення права, якого не існувало на момент спірних правовідносин, а отже і його захист, викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 02.10.19 року по справі № 756/4285/14-ц. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що позивачем не надано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження факту надання ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка кімнат в гуртожитку по [ADDRESS] . При цьому до позовної заяви не надано доказу, який би підтверджував проживання позивача в гуртожитку на момент його передачі. З ордеру № 56 на ім`я позивача, доданого до позовної заяви вбачається, що його видано їй Харківським професійним машинобудівним ліцеєм 23 квітня 2004 року на підставі рішення ППО ХПМЛ від 15 квітня 2004 року. Також представник позивача зазначає, що з копії паспорта громадянина України на ім`я позивача вбачається, що з 22 травня 1985 року по 30 червня 2004 року остання мала постійне місце прописки (реєстрації) по [ADDRESS] .Зазначений житловий будинок по [ADDRESS] перебував на балансі ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка до прийняття рішення XXV сесії IV скликання Харківської міської ради від 06.10.04 року № 136/04 про передачу до комунальної власності. Відповідно до п. 9 та п. 10 Примірного положення про гуртожитки затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.86 № [NUMBER] (діючого на момент спірних правовідношень) при одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Із зазначеного вбачається, що з боку ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка позивачка була забезпечена житлом у іншому житловому будинку з 1985 року по 2004 року, що унеможливлювало надання заводом їй іншого житла, в тому числі в спірному гуртожитку в зазначений період. Оскільки спеціальний ордер був єдиною підставою для вселення фізичної особи на житлову площу в гуртожиток, позивачем не доведено, що на час передачі гуртожитку, вона мешкала в ньому на законних підставах, а отже, як наслідок наявність права на мешкання в гуртожитку.Таким чином, оскільки позивачка набула законної підстави на вселення в гуртожиток шляхом отримання ордеру лише 23.04.04 року, передача гуртожитку в 1992 та 1997 році, не могла вплинути на будь-які її права. Одночасно представник позивача посилається на сплив строку позовної давності, оскільки позивач просить визнати незаконними дії ДП ХПЗ ім.. Т.Г. Шевченка та незаконними акти передачі гуртожитку від 1992 та 1997 років, тобто зі спливом 22 а 27 років, що є підставою відмови у позові. Представник відповідача адвокат Чумак Р.В. подав надав відповіді на відзиви відповідачів, в яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в тому числі нагошував на тому, що спірний гуртожиток повинен бути переданий до відання місцевої ради народних депутатів на підставі закону (Житлового кодексу УРСР), однак передача гуртожитку відбулась на підставі підзаконних нормативних актів, в тому числі неналежних та неіснуючих. Крім того, на 01 січна 2009 року, коли набув чинності Закону України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитків», мешканці гуртожитку, в тому числі позивач, мали ордери на зайняття приміщень у гуртожитку, зареєстрували своє місце проживання як постійне в гуртожитку та мали рішення суду, яким було визнано факт постійного проживання в гуртожитку, отже таке проживання не можна вважати тимчасовим. Отже, враховуючи те, що відбулась незаконна передача гуртожитку, мешканців було позбавлено права на приватизацію гуртожитку у 2008 році в аспекті «законного сподівання». Щодо спливу строку позовної давності представни позивача звертає увагу, що станом на 1992-1997 роки позивач та інші мешканці гуртожитку не занали про його передачу з грубим порушенням чинного законодавства, а відповідні документи були отримані позивачем лише 28.02.2019 року, крім того в даному випадку у звзку зі зверненням до адміністративного суду відповідно до ч.2, 3 ст. 264 ЦК України строк переривається і перебіг позовної давності починається заново, тобто з 16.10.2019 року. У зв`язку з цим представник позивача подав окреме клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновлення пропущеного строку звернення до суду Представник Державного навчального закладу «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» подав письмові пояснення, назвавши їх відзивом, і просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Одночасно представник третьої особи зазначив, що позивач позивач - квартиронаймач, відповідно до Ордеру, виданого Харківським професійним машинобудівним ліцеєм, за рішенням суду, від 23 квітня 2004року № 56 займає кімнати № [NUMBER], [NUMBER] , [NUMBER] . Жодного відношення до закладу освіти, з моменту заняття кімнат, не мала та не має.При цьому квартиронаймачі без відповідного погодження провели самовільну перебудову майже всіх приміщень, мають заборгованість за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим заклад овіти, на праві оперативного управління якого знаходиться гуртожиток, має велиу заборгованість по договірним зобов`язанням з комунальними підприємствами. Представник третьої особи Кабінету Міністрів України надав письмові пояснення, в яких зазначив, що Кабінет Міністрів України здійснює тільки ті повноваження, які закріплені за ним законодавчо, і тільки за їх здійснення несе відповідальність. Законодавчі положення свідчать про те, що Кабінет Міністрів України на момент передачі спірного майна приймав власні рішення виключно у формі постанов і розпоряджень. Документ на який є посилання в актах передачі комплексу середньо- технічного училища № З0 по [ADDRESS] , як на доручення Кабінету Міністрів України, є фактично - погодженням Кабінету Міністрів з спільним листом Міністра освіти України та Голови Фонду державного майна України 20. 04. 1992 № 10-І-93І, щодо необхідності розгляду питання про передачу будівель, споруд професійних навчальних закладів на баланс управління освітою. 01.09.1993 року КМУ була ухвалена постанова №689 «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель і споруд», яким серед іншого, постановлено: Міністерствам, відомствам, корпораціям забезпечити до 01.10.1993 року передачу підпорядкованими підприємствами, організаціями на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель і споруд згідно з додатками 1 та 2. Як вбачається зі змісту вищевказаних додатків в переліку споруд, які підлігають передачі відсутній гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Отже представник третьої особи просить врахувати дані пояснення при ухваленні рішення суду. Представник третьої особи Харківської міської ради надав письмові пояснення, в яких просив постановити законне і обґрунтоване рішення, яке не буде порушувати прав третіх осіб. Одночасно представник третьої особи поснив, що Рішенням 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.09.2017 № 756/17 «Про комунальну власність м. Харкова», на підставі звернення Департаменту освіти Харківської міської ради у відповідності до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», було надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова цілісного майнового комплексу Державного навчального закладу «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» (далі - Заклад) із зобов`язанням використовувати його за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність. Здійснення подальшої процедури прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова передбачає отримання відповідного рішення Кабінету Міністрів України з даного приводу. На сьогодні, рішення Кабінету Міністрів України, необхідної документації, передбаченої чинним законодавством для передачі Закладу до комунальної власності м. Харкова до Управління не надходило. За повідомленнями Департаменту освіти Харківської міської ради від 27.12.2019 вих. № 6276/02-23/19, адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради від 08.01.2020 вих. № Ко-6-54552/1-19 на даний час Закладом здійснюються всі необхідні заходи щодо підготовки документації, необхідної для передачі цілісного майнового комплексу з державної до комунальної власності. Крім того, відповідно до Порядку забезпечення гуртожитками осіб, які здобувають освіту в закладах професійної (професійно-технічної) освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 331 гуртожиток є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу Закладу, загальне керівництво яким здійснює керівник Закладу (п.5), житлова площа та місця спільного користування в гуртожитку Закладу не підлягають приватизації, обміну, не можуть бути предметом застави (п.6). З 1 січня 2009 року набув чинності Закону України від 04.09.2008 № 500-VI «Про забезпечення реалізації житловий прав мешканців гуртожитків», що регулює питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які на законних підставах тривалий час зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання самотніх громадян або родин, та не мають іншого власного житла. Сфера чинності Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами прав державної або комунальної власності й перебувають у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій по управлінню житловим фондом, незалежно від форм власності. Відповідно до вимог ст. 1 дія Закону не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового пробивання у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах. Таким чином, у разі якщо приміщення гуртожитку по [ADDRESS] використовуються для проживання співробітників Закладу та членів їх сімей, питання про приватизацію кімнат мешканцями гуртожитку стане можливим розглянути після прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова цілісного майнового комплексу Закладу, а також прийняття сесією Харківської міської ради рішення про дозвіл на його приватизацію у статусі «гуртожиток», у відповідності з вимогами чинного законодавства. Учасники справи, які заявили відповідні клопотання, ознайомились з матеріалами справи та додатковими доказами. При цьому учасниками справи надані на час розгляду справи всі докази, на які вони посилались, як на підставу вимог та заперечень, та не заявлялись клопотання про витребування інших доказів, ніж ті, що були вже витребувані судом, в свою чергу а у суду відсутні передбачені процесуальним законом підстави для витребування доказів з власної ініціативи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року підготовче провадження у даній цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON]. та її представник адвокат Чумак Р.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Представники відповідачів - Міністерства освіти і науки України Шилан Д.О., Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т.Г. Шевченка» Приходько З.І., Моргун А.М. проти задоволення позовних вимог позивача заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, надали пояснення, які узгоджуються зі змістом відзивів. Представник третьої особи Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» Максимович В.С. надав письмовы пояснення і в судовому засіданні пояснив, що дійсно гуртожиток зареєстрований за даним навчальним закладом на праві оперативного управління, однак навчальний заклад є неприбутковою організацією, а державою не виділяються відповідні кошти на утримання спірного гуртожитку, який знаходиться фактично на утриманні жильців, при цьому всі зобов`язання перед комунальними підприємствами з приводу оплати комунальних послуг несе саме Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області», однак багато жильців гуртожитку мають борги перед навчальним закладом по сплаті за користування комунальними послугами. Представники третьої особи Кабінету Міністрів України Смородська М.С. , Богуцька В.В. у вирішенні справи покладались на розсуд суду, про що заявили в судовому засіданні, підтримали раніше надані письмові пояснення. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, однак надав письмові пояснення. Треті особи на стороні позивача - мешканці гуртожитку по [ADDRESS] - [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON] , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов та викладені в ньому обставини, вважали його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Інші залучені до участі у справі в якості третіх осіб мешканці гуртожитку по [ADDRESS] , а також представник третьої особи Фонду державного майна України в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не сповістили, повідомлені про розгляд справи належним чином, у зв`язку з чим суд на підставі положень ст. [NUMBER] ЦПК України розглянув справу в їх відсутність, проти чого не заперечували інші учасники справи. Суд, заслухавши вступне слово присутніх учасників справи, вивчивши заяви по суті справи та письмові пояснення, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 16 травня 1973 року заводу імені Т.Г. Шевченка відведено земельну ділянку для будівництва комплексу професійно-технічного училища в містечку при техучилищі Жовтневого району, в тому числі для будівництва гуртожитку (т.1 а.с.40). Заводом імені Т.Г. Шевченка було збудовано 9-ти поверховий гуртожиток, та Актом прийому в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництва приміщення цивільно-громадянського призначення від 30 червня 1978 року гуртожиток на 537 місць - дев`ятиповерхова будівля за адресою [ADDRESS] введено в експлуатацію (т.1 а.с.41-42). Згідно акту передачі комплексу середнього професійно-технічного училища №30 по вулиці Селянській, що знаходився на балансі заводу імені Т.Г. Шевченка на самостійний баланс СПТУ-30, затвердженого 19 листопада 1992 року - Директором Харківського приладобудівельного заводу ім. Т.Г. Шевченка та 18 листопада 1992 року - Директором СПТУ-30 міста Харкова заводом імені Т.Г. Шевченка передано на самостійний баланс СПТУ-30 першу секцію гуртожитку, розташованого за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.43-44). Крім того, актом передачі другої секції гуртожитку по [ADDRESS] , що знаходився на балансі базового підприємства заводу імені Т.Г. Шевченка, затвердженого Директором Державного підприємства «Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка» 09 січня 1997 року та Директором СПТУ-30 міста Харкова 10 січня 1997 року, друга секція гуртожитку передано на баланс СПТУ-30. (т.1 а.с.45). Зміст обох актів свідчить про те, що вони складені на підставі: - розпорядження представника президента України, - доручення Кабінету міністрів України №7935/33 від 29.05.1992 року, - листа Міністра просвіти №1/10-2 від 21.04.1992 року, - листа голови Фонду державного майна України №10-1-91 від 20.04.1992 року, і фактично фіксують факт передачі двох секцій гуртожитку з балансу заводу ім. Т.Г. Шевченка, що перебував у віданні Міністерства машинобудування і військово-промислового комплексу України на баланс Міністерства просвітництва (на даний час - Міністерства освіти і науки України). У 2003 році за підтримки адміністрації СПТУ-30 мешканці гуртожитку звернулися до Жовтневого районного суду міста Харкова з проханням визнати проживання мешканців гуртожитку законним на підставі Ордерів, які були надані їм при заселенні в гуртожиток підприємством. Суд задовольнив вказані позови і надав змогу всім мешканцям зареєструвати своє місце проживання в гуртожитку. Після набрання рішеннями суду законної сили мешканцям гуртожитку були видані ордера (т.1 а.с. 51-197). В тому числі рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2004 року у справі № 2-2115/2004, що набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] , встановлено факт постійного проживання з 1993 року [PERSON] в кімнатах № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] будинку [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право користування житловими приміщеннями в кімн. [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS] . Зобовязано адміністрацію професійно-технічного училища №30 м. Харкова видати [PERSON] ордер ена житлові приміщення №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] по [ADDRESS] . Зобов`язано відділення з питань громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВХМУ УМВСУ в харківській області провести реєстрацію проживання [PERSON] за адресою: квартира [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS] . (т.1.а.с.176) На бланку, передбаченому Додатком до Примірного положення про гуртожитки від Харківським професійним машинобудівним ліцеєм 23.04.2004 року в м. Харків видано ордер №56 [PERSON] , яка працює на заводі ім. Т.Г. Шевченка для зайняття з сімєю із 2 осіб житлової площі в гуртожитку ХПМЛ по [ADDRESS] кімнати [NUMBER], [NUMBER] розміром 42,0 м. Ордер видано на підставі рішення ППО ХПМЛ від 15.04.2004 р., протокол №46 [PERSON] та сину [PERSON] (т.1.а.с.176). Згідно з копією паспорта на ім`я [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 13.12.1999 року, остання була зареєстрована з 22.05.1985 року за адресою: [ADDRESS] , а 30.06.2004 року - знята з реєстрації за вказаною адресою і 03.07.2004 року зареєстрована за адресою [ADDRESS], кімнати [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] (т.2 а.с.85-88). 19 грудня 2005 року на сумісному засіданні адміністрації ліцею та профспілкового комітету було вирішено виключити з числа гуртожитку (Харківський Професіональний машинобудівний ліцей) будинок (приміщень) [ADDRESS] , закріпити за мешканцями цього будинку займану ними площу, просити міськвиконком затвердити прийняте рішення (т.1 а.с.46). Листом Начальника відділення державного пожежного нагляду управління з питань наглядово-профілактичної діяльності ГУМНС України в харківській області від 24.04.2007 року та висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 22.05.2007 року повідомлено про відсутність заперечень з приводу кімнат гуртожитку по [ADDRESS] до житлового фонду (а.с.47-48). Відповідно до Наказу Міністерства освіти та науки України «Про реорганізацію професійно-технічних навчальних закладів Харківської області, зміну типу і назви Харківського професійного ліцею швейного і хутрового виробництва» від 07.10.2016 р. № 1217 майновий комплекс Харківського професійного машинобудівного ліцею (м. Харків, вул. Селянська, 84) згідно передавального акту від 28.11.2016 р. передано на баланс Харківського професійного ліцею швейного і хутрового виробництва (м. Харків, проспект Любові малої, 30), в тому числі 9-ти поверхову будівлю літ. «А-9» « Гуртожиток » по [ADDRESS] . Харківський професійний ліцей швейного і хутрового виробництва, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24.07.2017 р., змінив тип і назву на Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області». Відповідно до «Опису документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення юридичної особи»» в результаті реорганізації Харківський професійний машинобудівний ліцей припинив діяльність шляхом реорганізації. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.10.2017 року будівля літ «А-9» (гуртожиток), об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: самовільно перебудовано приміщення: 2-го поверху № 3; 7; 12; 21; 31; 39;44; 3-го поверху № 3; 7; 8; 13; 18; 23; 33; 36; 40; 46; 48; 53; 54; 4-го поверху № 26; 31; 39; 44; 52; 54-58; 5-го поверху № 5; 8; 14; частина 16; 18; 20; 25; 26; частина 28; З0; 32-36; 41; 47; 53; 55; 56; 58; 60; 61; 65; 66; 6-го поверху № 3; 16; 17; 23; 27; 36; 38; 40; 53; 55; 56; 7-го поверху № 4; 7; 13; 14; 15; 20; 25; 27; 29; З0; 33; 36; 47; 55; 8-го поверху № 8; 10; 13; 18; 21; 24; 25; 26; 28; 33; 36; 38; 44-48; 50; 51, 56; 59; 60; 9 поверху № 5, 17, 13; 18; 19; 21; 23; 25; 27; 28; 29; З0; 33; 37; 39; 41; 44; 46; 47; 54; 56; 57, адреса: [ADDRESS] належить на праві державної власності Міністерству освти і науки України на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER] , видане 05.03.2015 року видавник - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, підстава - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 19476553 від 19.02.2015 р. Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України м. Київ. 11.10.2017 року зареєстровано інше речове право підстава - наказ, серія та номер 1271, виданий 11.09.2017 року, видавник Міністерство освіти і науки України - зареєстровано право оперативного управління - правокористувач Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг» Харківської області, що також підтверджено копією наказу від 11.09.2017 року №1271 з додатком (перелік нерухомого державного майна) (т.1 а.с.49, т.2 а.с. 44-45). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 цієї статті, способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. В даному випадку позивач вважає, що саме юридичний статус гуртожитку, якого будинок за адресою [ADDRESS] , набув у зв`язку з незаконною передачею з балансу заводу, а не фактичний, позбавив позивача можливості реалізувати своє право на приватизацію кімнат, чим порушено її право на житло, яке пдлягає захисту у спосіб, обраний позивачем. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Конституції України (в редакції від 28 червня 1996 року), кожен має право на житло. Частиною 3 статті 47 Конституції України (в редакції від 28 червня 1996 року), ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно частини 1 та 3 статті 9 Житлового кодексу УРСР (в редакції від 01.01.1993 року), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 1 та 2 статті 5 Житлового кодексу УРСР (в редакції від 01.01.1984 року, що діяла на момент передачі першої секції гуртожитку, та в редакції від 01.01.1993 року, що діяла на момент передачі другої секції гуртожитку), Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР. Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції, а Законами України №1484-ІІ від 22.02.2000 року, №318-ІV від 28.11.2002 року, №33435-ІV від 09.02.2006 року ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р., у редакції Закону, чинній на час передачі гуртожитку по [ADDRESS] , державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні держаних підприємств, організацій, установ. Норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяв на момент здійснення передачі другої секції гуртожитку на баланс навчального закладу, не передбачали можливості приватизації гуртожитків, незалежно від того на балансі якого підприємства установи чи організації вони перебували. Однак був прийнятий 4 вересня 2008 року та набрав чинності 1 січня 2009 року Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та нова редакція Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 01 січня 2009 року, у зв`язку з чим громадяни України отримали право на приватизацію гуртожитків, в яких вони постійно проживали, крім передбачених законодавством випадків. Так, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Отже, у разі знаходження спірного гуртожитку на балансі заводу імені Т.Г. Шевченка, дія вказаного закону має поширюватися і на спірний гуртожиток. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням, зокрема, такого підходу - всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. З Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад може приймати, зокрема, суд. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що акт передачі гуртожитку з балансу заводу ім. Т.Г.Шевченка на баланс СПТУ №30 значно звузив та порушив житлові права позивача, як мешканки цього гуртожитку, зокрема, право встановлене Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію кімнат у гуртожитку, в якому вона постійно мешкала. Як вже зазначалось вище, передача гуртожитку по [ADDRESS] відбувалася за актами прийому-передачі від 19 листопада 1992 року та від 29 січня 1997 року на підставі розпорядження представника президента України, доручення Кабінету Міністрів України №7935/33 від 29.05.1992 року, листа Міністра просвіти №1/10-2 від 21.04.1992 року, листа голови Фонду державного майна України №10-1-91 від 20.04.1992 року. З матеріалів справи вбачається, що спільним листом голова Фонду державного майна України №10-1-931 від 20.04.1992 року та Міністр освіти України №1/10-9 від 21.04.1992 року звернулися до Прем`єр-міністра України з проханням розглянути питання про передачу будівель, споруд, професійних навчальних закладів на баланс органів управління освітою (т.1 а.с.201). До зазначеного листа додавався Перелік будівель та споруд профтехучилищ, які передаються з балансу базових підприємств на баланс обласних управлінь освіти, серед яких містився й гуртожиток СПТУ №30 в м.Харкові, який перебував на балансі Заводу ім. Т.Г.Шевченка. (т.1 а.с.202-209). Текст доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.192 року №7935/33 містить лише слово "Погодитись" із зазначенням органів, яким воно адресоване (за списком) та підписів осіб (т.1 а.с.200). Жодної іншої інформації в дорученні не міститься. Відповідно до ст. 1 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про утворення Кабінету Міністрів Української РСР» від 18.04.1991 року, було утворено Кабінет Міністрів Української РСР. На час укладення акту прийому-передачі від 19 листопада 1992 року діяла Конституція (Основний Закон) України від 20.04.1978 року. Відповідно до ст. 115 Конституції (Основного Закону) України від 20.04.1978 року (в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Конституції (Основного Закону) України» від 14.02.1992 року), Кабінет Міністрів України (Уряд України) є органом державної виконавчої влади України. Відповідно до ст. 120 Конституції (Основного Закону) України від 20.04.1978 року (в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Конституції (Основного Закону) України» від 14.02.1992 року), Кабінет Міністрів України видає постанови і розпорядження, організує їх виконання. Постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України є обов`язковими до виконання на території України. На час укладення акту прийому-передачі від 29 січня 1997 року діяла Конституція України від 28.06.1996 року. Відповідно до ст. 117 Конституції України від 28.06.1996 року, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Отже, вищевикладене свідчить, що прийняття Кабінетом Міністрів України рішення такої форми як «доручення» не передбачено чинним законодавством. Усі рішення з 19 листопада 1992 року по 29 січня 1997 року (включно) Кабінет Міністрів України приймав у формі постанов та розпоряджень. Таким чином, «доручення» Кабінету Міністрів України від 29 травня 1992 року №7935/33 є неналежним (неофіційним) актом, на підставі якого відбулась передача гуртожитку. А тому, передача гуртожитку по [ADDRESS] відбулася без дотримання законодавчо встановленої процедури. Про неофіційний характер доручення КМУ також свідчить лист, адресований Прем`єр-міністру України Кучмі Леоніду Даниловичу (за підписом Міністра освіти України №1/10-15 від 21.01.93 та Голови Фонду державного майна України №10-8/1-218 від 18.01.93), який надсилався на підтримання прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 1 вересня 1993 року №689 та є її додатком. У зазначеному листі вказано, що Міністерство освіти України та Фонд державного майна України, занепокоєні тим, що багато з цих підприємств, організацій отримавши самостійність і розпочавши приватизацію, самоусуваються від вирішення проблем оновлення та удосконалення робітничого потенціалу намагаються використовувати навчальні та побутові приміщення училищ для своїх виробничих та комерційних цілей, звернулися спільним листом від 21.04.92 р. №1/10-9 до Кабінету Міністрів України з проханням виправити положення у цій справі. Кабінет Міністрів України погодився, що будівлі, споруди професійних навчальних закладів не є власністю колективів підприємств, так як вони збудовані за централізовані державні капіталовкладення та призначаються для створення необхідних умов професійної освіти молоді, і мають бути передані на баланс органів управління освітою. Свій висновок на позитивне вирішення цього питання та згаданий лист він надіслав обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді Міністрів Республіки Крим, міністерствам, державних комітетам, корпораціям, концернам /вих. №7935/33 від 29.04.92/. Проте, зазначені виконавчі органи, установи та підприємства, вважаючи, що "погодження" Кабінету Міністрів не є офіційним його рішенням, неохоче забезпечують або здійснюють передачу будівель, споруд. В свою чергу висувають вимогу розглянути питання і прийняти відповідне рішення на забезпечення передач будівель, споруд професійних навчальних закладів з балансу підприємств, установ, організацій на баланс Міністерства освіти України. (т.1 а.с.[NUMBER]). Згодом Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 1 вересня 1993 року №689 «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель споруд». У даній постанові, серед будівель і споруд, що передаються підприємствами, організаціями на баланс професійних навчально-виховних закладів, гуртожиток по [ADDRESS] не зазначений (т.1 а.с.210-215). Також, з матеріалів справи вбачається, що Міністерство освіти і науки України та Фонд державного майна України у своїх відповідях (лист Міністерства освіти і науки України № 1/11-11873 від 02.11.2018 року, лист Міністерства освіти і науки України № 1/11-245 від 11.01.2019 року, лист Фонду державного майна України № 10-24-3800 від 25.02.2019 року) на численні звернення та запити від представника позивача та мешканців гуртожитку вказують на те, ще передача гуртожитку, який розташований за адресою [ADDRESS] , з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Т.Г.Шевченка» на баланс Професійно-технічного училища № 30 м.Харкова відбулася на підставі постанови Кабінету Міністрів України віл 01.03.1993 №689 «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель і споруд». Між тим, як вже зазначалось, постанова Кабінету Міністрів України від 01.03.1993 №689 не містить жодних відомостей про передачу гуртожитку, який розташований за адресою [ADDRESS] , з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Т.Г.Шевченка» на баланс Професійно-технічного училища №30. Суд зазначає, що право позивача на приватизацію кімнат у гуртожитку що виникло у 2008 році з прийняття Закону України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значені цього положення, отже, незаконна передача гуртожитку є втручанням у право позивача та третіх осіб по даній справі на мирне володіння майном. Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі "Сук проти України" від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. В даному випадку є підстави стверджувати про наявність "законних сподівань", оскільки у позивача наявне право на приватизацію кімнати в гуртожитку, а факт передачі гуртожитку з балансу Заводу ім.Т.Г. Шевченка, що перебував у віданні Міністерства машинобудування і військово-промислового комплексу України на баланс Міністерства освіти України, фактично звужує права позивача на житло. Водночас, друге речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності", яке дозволяє позбавити майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт зазначає, що держава має право здійснювати контроль за використанням майном шляхом введення в дію "законів" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки втручання у право позивача не може бути визнано таким, що відповідає закону. Акт передачі - це документ, який фіксує факт передачі гуртожитку і є носієм доказової інформації про те, які саме об`єкти (нежитлові будівлі) передавалися. Під час розгляду справи встановлено, що для передачі обох секцій гуртожитку за адресою [ADDRESS] не була дотримана передбачена на той час законом процедура, що передувала складанню актів передачі гуртожитку, зокрема, встановлена відсутність належного передбаченого законом підзаконного акту Кабінету Міністрів України з приводу передачі спірного гуртожитку, що є визначальним, оскільки підставою для такої передачі не може бути лише розпорядження представника президента України, лист Міністра просвіти №1/10-2 від 21.04.1992 року, лист голови Фонду державного майна України №10-1-91 від 20.04.1992 року. Так, відповідно до статті 114-5 Конституції України від 20.04.1978 р. (станом на 29.05.1992 р.) Президент України здійснює управління державним майном у випадках, передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про Представника Президента України» від 05.03.1992 р. Представник Президента України є главою місцевої державної адміністрації відповідно в області, містах Києві, Севастополі, районі, районі міст Києва і Севастополя, що призначається та звільняється з посади Президентом України та йому підпорядковується. Відповідно до статті 6 вказаного вище Закону Представник Президента України на відповідній території забезпечує реалізацію законів України, указів Президента України, постанов Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, інших актів законодавчої і виконавчої влади. Зокрема статтею 14 вказаного Закону визначено, що Представник Президента України в межах своїх повноважень видає розпорядження. Розпорядження Представника Президента України, прийняті в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання органами місцевого і регіонального самоврядування, всіма розташованими на відповідній території підприємствами, організаціями і установами, громадськими об`єднаннями, а також посадовими особами і громадянами. У разі невиконання розпоряджень Представника Президента України, прийнятих у межах його повноважень, винні особи притягаються до відповідальності згідно з законодавством. При цьому суду копія розпорядження представника Президента України учасниками справи не надана, однак все одно в даному випадку розпорядження представника Президента України було видано на виконання доручення Кабінету міністрів України №7935/33 від 29.05.1992 року, яке має неофіційний характер. З огляду на викладене суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання незаконними акту передачі комплексу середнього професійного училища №30 по вулиці Селянській 84 в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою [ADDRESS] , затвердженого 19 листопада 1992 Директором Державного підприємства «Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка» та 18 листопада 1992 року Директором СПТУ-30 міста Харкова та акту передачі другої секції гуртожитку по [ADDRESS] , що знаходиться на балансі базового підприємства Державного підприємства «Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка» на самостійний баланс СПТУ-30, затвердженого 09 січня 1997 року Директором Державного підприємства "Харківського приладобудівного заводу імені Т.Г. Шевченка" та 10 січня 1997 року Директором СПТУ-30 міста Харкова. Наслідком задоволення позовних вимог позивача про визнання незаконним акту передачі комплексу середнього професійного училища №30 по вулиці Селянській 84 в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою [ADDRESS] та акту передачі другої секції гуртожитку суд вважає необхідність повернення майна, факт передачі якого зафіксовано актом і визнано незаконним за відсутності для цього відповідних передбачених законом підстав. Отже суд приходить до висновку, що частковому задоволенню підлягають позовні вимоги [PERSON]. щодо зобов`язання Міністерства освіти і науки України повернути гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS], однак повернути таке майно слід саме на баланс Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка». При цьому суд задовольняє частково таку позовну вимогу, оскільки передача на баланс є більш вузьким поняттям порівнянно з передачею у власність, яка в даному випадку була і залишається державною. Разом з тим, суд вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги [PERSON]. щодо визнання незаконними дій Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т. Г. Шевченка» та СПТУ-30 міста Харкова щодо передачі гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з балансу ДП «Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка» на баланс СПТУ-30 міста Харкова, без врахування осіб, яким ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» надано житло в гуртожитку, оскільки позивачем не обґрунтовано на якій підставі вона звертається з даною вимогою в інтересах осіб, яким ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка» надано житло в гуртожитку, та не вказала ні в позові ні в судовому засіданні в чому саме полягали незаконні дії (окрім складання актів, які визнані незаконними) Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т. Г. Шевченка» та СПТУ-30 міста Харкова, при цьому правонаступник останнього взагалі не залучений позивачем в якості відповідача для оцінки законності його дій, що з процесуальної точки зору є неможливим без ініціативи позивача. Позовні вимоги щодо зобов`язання ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» передати у власність територіальної громади міста Харкова гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS], суд взагалі вважає передчасними та такими що задоволенню не підлягають у зв`язку з іїх недоведеністю, оскільки чинним законодавством передбачений певний порядок передачі гуртожитку у власність територіальної громади м. Харкова, така процедура на даний час розпочата та не завершена, отже суд не має права підміняти своїми рішеннями законодавчо визначені процедури, порушення яких в суді на даний час не доведено . Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність передбачена для окремих видів вимог статтею 258 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). Стаття 268 ЦК України передбачені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Так, згідно з п.7 вказаної статті, п озовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств. Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 264 ЦК України, яка передбачає переривання перебігу позовної давності, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В даному випадку позивач вже зверталась до суду Харківського окружного адміністративного суду в 2018 році з майже аналогічними вимогами, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року частина таких вимог розглянута по суті та задоволена, однак постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 року вказане рішення скасовано, провадження у справі закрито з тих підстав, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Отже загальних строк позовної давності, у разі його застосування, перервався і перебіг позовної давності почався заново. Крім того, представником позивача в заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення дло суду та поновлення такого строку , яке підлягає задоволенню з огляду на встановлені судом обставини та положення ч.5 ст. 267 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав. З огляду на викладене та

Outcome: partial