Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із цією позовною заявою до відповідача з тих підстав, що вона із відповідачем перебувала у шлюбі з 14.07.2007р., який рішенням Виноградівського районного суду від 16.09.2016р. був розірваний. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] [INFO], яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що на даний вони з відповідачем не проживають разом, ніякої допомоги на утримання дочки він не надає. На даний час відповідач є військовослужбовцем ДПС України- перебуває на службі у Мукачівському прикордонному загоні і має стабільний дохід, проте відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх дочки, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, хоча є працездатною особою, інших утриманців крім їх дочки, у нього не має. На підставі наведеного, оскільки відповідач є матеріально забезпеченою особою, має постійний дохід, оскільки працює, а відтак позивачка просить стягнути з нього аліменти на утримання їх дочки у частці від доходу у розмірі по 1\\4 частини з усіх видів його заробітку на дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня пред»явлення позову до суду і до її повноліття. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала в повному обсягу з підстав, наведених у позовній заяві та просила такі задоволити; представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме: просив аліменти визначити в розмірі 1\\7 частини, тобто не більше 2 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, а також просив зобво»язати позивачку щомісячно звітуватися перед відповідачем щодо цільового використання аліментів, а відтак заслухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення з таких підстав. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні на підставі достовірних доказів встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 14.07.2007р., який рішенням Виноградівського районного суду від 16.09.2016р. був розірваний. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] [INFO], яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. З матеріалів справи вбачається, що на даний сторони не проживають разом, відповідач є військовослужбовцем ДПС України- перебуває на службі у Мукачівському прикордонному загоні і має стабільний дохід, проте відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх дочки, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, хоча є працездатною особою, інших утриманців крім їх дочки, у нього не має. Правовідносини між сторонами випливають із аліментних зобов"язань батьків щодо утримання дітей і врегульовані нормами главою 15 Сімейного кодексу України. Зокрема, згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів (ч.ч.1-2 ст.182 цього-ж Кодексу), суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Відповідач, як встановлено у суді, на даний час не участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, хоча є працездатною особою, інших утриманців, крім їх дочки, у нього не має. Відповідач є матеріально забезпеченою особою, має постійний дохід, оскільки працює в ДПС України, зокрема, є старшим офіцером відділу прикордонного контролю штабу Мукачівського прикордонного загону, де має стабільний заробіток. Так, відповідно до Довідки про доходи за №11\\794 від 21.12.2016р. загальна сума його доходу за період з січня по грудень 2016р. складає 102.512,23 грн. Суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ж до ч.1 ст.182 зазначеного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров"я та матеріальне становище дитини, стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини справи, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення аліментів заявлена позивачкою з урахуванням фактичних потреб дитини, фінансових та матеріальних можливостей батька та матері, а також передбаченого ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак суд вважає позов обґрунтований і який підлягає до задоволення. Так, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016р.» прожитковий мінімум дітей віком від 6-ти до 18 років визначений у розмірі 1.689,00 грн. Такі висновки суду узгоджуються і з нормами ст.51 Конституції України, згідно якої батьки зобов»язані утримувати дітей до їх повноліття. За цих обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, суд має право присудити з відповідача аліменти, зважаючи на реальні потреби дитини. Разом з тим, суд не може погодитись з вимогами відповідача про необхідність звітування позивачки перед ним щодо цільового використання нею аліментів на дитину, оскільки відповідно до вимог ст.186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Факт нецільового витрачання аліментів може бути виявлений у ході перевірки органом опіки та піклування та має бути у відображено у складеному ним висновку, що відповідає змісту ст.19 СК України, а отже суд вважає, що в даному випадку відповідачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки суд не вправі підміняти собою орган опіки та піклування та втручатися в дискреційні повноваження даного органу. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.121 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Таким чином, при викладених обставинах, оцінюючи всі докази у їх сукупності та взаємозв"язку у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд вважає що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, в даному випадку судові витрати в розмірі 551,20 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог ст.ст.84,180,182-183 СК України та

Outcome: approved