Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

У серпні 2017 року до Крюківського районного суду міста Кременчука звернувся [PERSON] з позовом до Редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] у випуску [NUMBER] Кременчуцької газети «Автограф» опубліковано статтю під назвою «[INFO],в якій поширена, на його переконання, інформація, яка є недостовірною та принижує ділову репутацію. Позивач [PERSON] вважає, що відомості, опубліковані в статті та поширені відносно його [INFO] Кременчуцькою газетою «Автограф» мають бути визнані недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], просить визнати наклепом дії Відповідача з виготовлення та поширення вказаної інформації, зобов"язати Відповідача спростувати поширенні відомості у спосіб, найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед [PERSON] керівника відповідача та автора статті не пізніше десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Крім того, Позивач просить стягнути на свою користь з Відповідача 100 000,00 гривень у якості компенсації за завдану моральну шкоду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача Редакції газети «Автограф» у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що стаття газети, про яку йдеться в позові, містить лише оціночні судження автора статті, які не підлягають спростуванню та доведенню на їх правдивість, а межі та характер інформації, поширеної Редакцією газети «Автограф» відносно Позивача були законодавчо допустимими з огляду на публічність особи [PERSON]. Крім того, відсутні докази порушення Відповідачем немайнових прав позивача, завдання йому моральної шкоди на суму 100000,00 гривень. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на наступне. Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавшивсі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічноз'ясованихобставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в газеті «Aвтограф» [NUMBER], видавець: Редакція газети «Автограф», опубліковано статтю «[INFO]», у якій містилась інформація з критичними висловлюваннями щодо позивача. Зокрема, в статті містились такі висловлювання, як: «..Підрозділ був затребуваним, і люди в ньому служили мужні та совісні, але Шафоростдокерувався до такої ручки, що коли міське управління МНС почало розбиратися, то лише за голову взялося - фінансово-господарська частина аж волала, вимагаючи прокурора. та вирішили сміття з хати не виносити...» «...Як і слід було чекати, цю роботу [PERSON] також завалив..». « Зрадив одно партійців….». « Будучи депутатом Автозаводської районної ради, [PERSON] навіть не очікувано для самого себе обирається її головою….» Позивач [PERSON] звертався до Редакції газети «Автограф» з претензією про спростування опублікованої інформації та вимогою публічного вибачення, відповіді на претензію не отримав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період з лютого 2011 по березень 2014 року займав посаду начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, з березня 2014 року по лютий 2016 року перебував на посаді голови Автозаводської районної ради, тобто, стаття та критичні висловлювання стосувались саме цих періодів життя позивача, коли він був пулічною особою і стосувались саме його діяльності на публічних посадах. . Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно доКонституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. ст.94,277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Одночасно, відповідно до частин 1, 2статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Спростування поширеної негативної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити насамперед стверджувальний характер. Згідно з частинами 1, 2 статті 30Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XIIніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд ураховує положення ч. 1ст. 34 Конституції Українита ч. 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справКонвенції про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більше того, слід робити чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986). У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Тома проти Люксембурга» від 29.03.2001 зазначено, зокрема, що преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Її обов'язком є передавати інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять інтерес для громадськості, у такий спосіб, що є сумісним з її обов'язками та відповідальністю. Не лише преса має завдання передавати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса не змогла б відігравати свою надзвичайно важливу роль «громадського сторожового пса»; у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства зазначено, що «свобода вираження поглядів…стосується не лише тієї «інформації» або «ідеї», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі або незначущі, а й тих, що викликають образу, обурення чи збурення: такими є вимоги плюралізму, терпимості і відкритості, без яких не існує «демократичного суспільства». Стаття 10 захищає не лише суть ідей та інформації, що їх було виражено, а й форму, в якій їх було передано. Журналістська свобода поширюється також і на певну міру перебільшення чи навіть провокування. Згідно з п. 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 вирішуючи питання про визнання поширеноїінформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При оцінці зроблених в статті висловів суд також виходить з того, що політик має бути терпимішим до критики, оскільки участь у політичному процесі та публічній діяльності є добровільною. виходячи з того, що діяльність публічних осіб спрямована на досягнення громадського блага, межі критики щодо їх осіб та їх діяльності є значно ширшими за ті межі, які допускаються щодо життя приватних осіб. Дослідивши текст спірної статті «[INFO]» суд вбачає відсутність категоричності, яка притаманна повідомленню фактів, а натомість наявність припущень та міркувань, на що вказують наступні слова: «Мабуть, були на те серйозні «рекомендації»»; «Не виключено, що навіть ціла сумка «рекомендацій»; «...кажуть, що старався під прикриттям Жеваго»; «Люди кажуть, що після цього він втратив останні залишки поваги»; «Кажуть, витратив уже стільки» . Проаналізувавши інформацію, яку позивач вважає недостовірною, такою, що порушує права та свободи, ганьбить честь і гідність, ділову репутацію, суд вбачає, що вказані в позові фрази є оціночними судженнями, на що вказує використання таких засобів літературного мовлення як метафора, гіпербола, алегорія, резюме (висновки). Так, вжито такі фрази та засоби: «розвалив спецпідрозділ МВС», «докерувавсядо ручки», «лише за голову взялися», «фінансово-господарська частина аж волала», «сумка «рекомендацій», «роботу успішно завалив», «регіонали повтікали з посад»,«люди кажуть», «вскочити у тепле чиновницьке крісло», «чіпляються за свої крісла [INFO]. Убачається, що автор не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував результати своїх спостережень та висловлював свою субєктивну думку щодо діяльності позивача на відповідній посаді. З цією думкою та оцінкою можна погоджуватись, або аргументовано не погоджуватись, але ключовою ознакою таких думок є те, що вони субєктивні, оціночні, і, відповідно, не можуть бути об'єктивно оцінені на їх достовірність Відповідно дост. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положеньст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Суд також ураховує, що спори щодо поширення недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації, мають свої особливості. Так, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі-Декларація), схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурамиєособи,які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,щооскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу намісцевому,регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно зі ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 2) показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено, а в судовому засіданні не встановлено завдання позивачу моральної шкоди у зв"язку з публікацією статті. Законам України №2147-19 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, які мають застосовуватися з 15 грудня 2017 року. Відповідно до пункту 9 частини 1 Розділу XIII Перехідних положень справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд, оцінюючи зміст заявлених позовних вимог, надані докази по справі та вирішуючи спір по суті керується нормами Цивільного процесуального кодексу, викладеними в редакції закону №2147-19. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб які визнані судом недієздатними або дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до частини 3 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Аналогічна вимога закону в частині строку зміни позовних вимог містилась і в ЦПК, що діяв до 15 грудня 2017 року. Отже, суд оцінює позовні вимоги [PERSON], викладені в редакції позовної заяви від 24 липня 2017 року та з наданими в встановлений процесуальним законодавством строк доказами заявлених вимог. Аналізуючи позовні вимоги [PERSON] суд приходить до висновку, що останні не можуть бути задоволені в заявленій формі виходячи з наступного. Так, Позивач просить «визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості опубліковані у статті «[INFO] та поширені відносно Позивача [INFO] Кременчуцькою газетою «AVтограф», [NUMBER]». Однак, при цьому Позивач не вказує в позовних вимогах, які саме відомості (конкретні речення, фрази) на його думку є недостовірними та такими, що порушують честь і гідність особи. З огляду на дію принципу диспозитивності, який є одним з засад цивільного судочинства, суд не може самостійно визначати ці данні чи скоригувати позовні вимоги. Крім того, Позивач ставить вимогу «зобов"язати Відповідача спростувати відомості, поширені ним [INFO] у статті «[INFO] яка була опублікована Кременчуцькою газетою «AVтограф» [NUMBER] у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед [PERSON], керівника Відповідача та автора цієї статті про те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] інформація, яка була опублікована у статті «[INFO] та розповсюджена [INFO] Кременчуцькою газетою «AVтограф», [NUMBER], не пізніше десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили». З приводу цієї позовної вимоги суд вважає за потрібне зауважити, що сформульована Позивачем вимога «спростувати відомості ...у спосіб найбільш близький до способу їх поширення шляхом публікації офіційного вибачення» протирічить статті 19 Конституції України, згідно якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. В пункті 26 Постанови Пленуму ВСУ України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України вказує на те, що суд не вправі зобов"язувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Крім того, Позивачем невірно визначено назву особи Відповідача, оскільки, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, яка є загальнодоступною, останній має назву «Редакція газети «Автограф». Такою, що не ґрунтується на законі суд вважає і вимогу про визнання наклепом дії Відповідача з виготовлення та поширення інформації відносно [PERSON] у статті «[INFO], оскільки такий спосіб захисту порушених прав у спірних правовідносинах не застосовується. Крім того, Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вчинення Відповідачем дій щодо поширення завідомо неправдивих вигадок про начебто вчинений Позивачем протиправний чи аморальний вчинок та доказів очевидності для Відповідача факту невідповідності вказаних відомостей дійсності. В описовій частині позову Позивач зазначає «що стосується «купівлі судових рішень», то наразі не існує і ніколи не існувало кримінальних проваджень чи судових вироків по справам про хабарництво суддів, де фігурантом був би я. Тому, вказане судження є вигадкою та наклепом не тільки на мене, а й на український суд». Проте, судом встановлено наступний зміст інформації в цій частині: «Колишні чиновники чіпляються за свої крісла, [INFO]. Бо принада там не в зарплатах, а у «можливостях...». І щоб повернути ці «можливості», вони готові купувати собі будь-які судові рішення». Таким чином, стаття не містить прямих вказівок на факт вчинення Позивачем дій, пов'язаних з хабарництвом чи вчиненням інших правопорушень, а містить лише загальні роздуми про те, що деякі чиновники готові ( тобто, мають намір) «купувати» собі судові рішення. При цьому слово «купувати» не можна ототожнювати з терміном «надання неправомірної вигоди», оскільки, вжите в якості літературного засобу, це слово може означати і «витратити багато коштів на забезпечення адвокатського представництва найвищої якості перед судом». В обґрунтування позову [PERSON] зазначає: «Застосовуючи обман, Відповідач намагається переконати значну кількість громадян міста Кременчука в корисливих, меркантильних мотивах діяльності Позивача, зокрема в тому, що Позивач, начебто, в чомусь «винуватий», «продався» за певні принизливі суми, наведені автором у даній статті». Суд погоджується з доводами представника Відповідача про те, що стаття не містить вказаної інформації. Ця обставина підтверджується й проведеним дослідженням змісту статті. Відповідна оцінка змісту статті є суб'єктивною думкою позивача, але будь-яка інша особа може мати щодо цього свою власну думку, відмінну від думки позивача, тому суб'єктивне сприйняття загального змісту статті. Як негативного, не підлягає судовому захисту. Аналіз оскаржуваної статті газети говорить про те, що він полягає в доведенні до широкого кола людей власних оціночних суджень автора статті про політичного діяча, публічну особу позивача При цьому свобода такого виразу думки має конституційний захист та правомірну суспільну мету. Судом також враховано, що в поясненнях на відзив на позов позивач [PERSON] зазначає, що відповідач допустив у своїй статті «[INFO]» від [INFO] [NUMBER] не тільки оціночні судження щодо нього, які полягають у голослівних образливих висловах та порівняннях, а й конкретні неправдиві фактичні дані. Оскільки за висловлювання оціночних суджень ніхто не може бути притягнутий до відповідальності, то в суду не має підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed