Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах малолітньої [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2014 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено заочне рішення, яким було визнано недійсним договір дарування [ADDRESS] , укладений 21.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Після укладення даного договору дарування відповідач [PERSON] відчужив вказану квартиру відповідачці [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 31.10.2013 року. Оскільки договір дарування квартири [ADDRESS] було визнано судом недійсним, то відповідно відповідач [PERSON] не був власником цієї квартири, а отже не мав права її продажу. Договір дарування на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року був визнаний недійсним. Тому відповідач [PERSON] не мав права відчужувати вказану квартиру відповідачці [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] не був власником цієї квартири. Таким чином, відповідачка [PERSON] заволодіда квартирою без належної правової підстави. Крім того, договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений, коли [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, саме тому договір дарування був визнаний недійсним. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , та витребувати дану квартиру з незаконного володіння [PERSON] у володіння [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року відкрито провадження у справі. 31.03.2015 року від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшли Заперечення на позовну заяву, в яких зазначено про те, що позовна заява подана неналежним позивачем, якому відомо, що заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2015 року про визнання договору дарування недійсним скасовано 02.12.2014 року. На сьогоднішній день немає жодних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відсутні жодні підстави стосовно витребування квартири [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь опікуна [PERSON] - [PERSON] . На підставі викладеного представник відповідачки просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 31.03.2015 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшли Заперечення на позовну заяву, в яких зазначено про те, що позовна заява подана неналежним позивачем, якому відомо, що заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2015 року про визнання договору дарування недійсним скасовано 02.12.2014 року. Крім того, відповідач зазначає, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок, тобто реалізувати свої права, включаючи і звернення до суду, без їх зловживання. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили рішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року задоволено клопотання представника позивача про відновлення провадження по даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2017 року задоволено заяву представника позивача та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . 13.06.2017 року до суду представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить суд замінити первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем - [PERSON] , [INFO] , законним представником якої є її мати [PERSON] , також просить суд витребувати нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , залучити для участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2017 року задоволено заяву представника позивача про відмову від позову та закриття провадження по цивільній справі у частині позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2017 року задоволено заяву представника позивача про заміну неналежного відповідача - [PERSON] - на належного відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 2015 року народження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2017 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Лісовської О.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2017 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] у задоволенні клопотання про зупинення провадження по даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2018 року задоволено заяву представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за касаційними скаргами [PERSON] та представника [PERSON] на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17.05.2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , як законний представник малолітньої [PERSON] , Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним, що знаходиться на розгляді у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року задоволено клопотання представника позивача про відновлення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах неповнолітньої [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння. 28.02.2019 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що, дійсно, у червні 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Водночас позивач не зазначає про те, що [PERSON] здійснив демонтаж покриття стін та стелі житлових приміщень квартири (житлової кімнати, коридору, кухні, санвузла), демонтаж підлоги у всіх приміщеннях крім кухні та коридору; демонтував сантехнічне обладнання, електророзетки, частину електропроводки (у всіх приміщеннях, крім коридору) і в такому непридатному для проживання стані 31 жовтня 2013 року продав приміщення відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Також відповідачка [PERSON] зазначає, що разом із своїм майбутнім чоловіком з листопада 2013 року робили повний ремонт даної квартири. Наразі вартість квартири становить 990000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) грн. 30.01.2015 року відповідачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » та [INFO] народилась дочка [PERSON] , якій 28.11.2015 року відповідачка подарувала квартиру. Позивачка приховує від суду ту обставину, що 04.11.2013 року, тобто через 4 дні після придбання відповідачкою квартири, [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] недійсним. Донька відповідачки [PERSON] народилась із вродженою двобічною кривоногістю, у зв`язку чим потребує тривалого і витратного лікування, реабілітації, тобто спірна квартира є єдиним житлом відповідачки і за таких обставин всі кошти сім`ї йдуть на відновлення здоров`я дитини. Крім того, правові наслідки визнання недійсним правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначено не загальною нормою, а спеціальною нормою ст. 225 ЦК України. Пізніше [PERSON] було визнано недієздатним, а його опікун [PERSON] пред`явила позов до суду 03.03.2015 року. Даний позов було пред`явлено через півтора року після придбання відповідачкою квартири та завершення ремонтних робіт й приведення квартири до стану придатності для проживання та суттєвого покращення стану приміщення і збільшення його ринкової вартості. Тобто, на момент пред`явлення позову хоча юридично квартира залишилась, фактично приміщення, яке подарував [PERSON] [PERSON] , на той момент вже не існувало. Окрім того, відповідачка заперечує щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які були нею понесені та які вона очікує понести до закінчення розгляду справи по суті. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 23.07.2019 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшли доповнення до Відзиву на позовну заяву, в якому доповнено про те, що згідно із листом Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 22.04.2016 року № 04-08/65 у справі № 754/19845/13-ц за позовом [PERSON] про визнання договору дарування недійсним Деснянським районним судом м. Києва ухвалою від 23.03.2015 року призначалась повторна судово-психіатрична експертиза. Водночас у зв`язку з багаторазовою неявкою підекспертного [PERSON] до Інституту для проведення експертного дослідження матеріали справи було повернуто до суду, а експертизу не було проведено. Згідно з положенням ч. 2 ст. 113 ЦПК України повторна експертиза призначається, якщо первинний висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Вищевказане свідчить про те, що при розгляді справи № 754/19845/13-ц за позовом [PERSON] про визнання договору дарування недійсним у суду виникли сумніви в правильності висновку первинної судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи № 754/19845/13-ц є відомості про складання [PERSON] 15.05.2013 року заповіту на користь [PERSON] В червні 2019 року відповідачка звернулась до Адвокатського об`єднання «Арбілекс» щодо висловлення наукової позиції експертів у галузі права щодо можливості застосування аналогії закону та аналогії права для врегулювання правовідносин, в яких перебуває її родина, а також щодо роз`яснення змісту норм іноземного права. Як вбачається із змісту висновку експерта у галузі права Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, будучи актом іноземного права, в той же час є частиною національного законодавства України. Зокрема, на спірні правовідносини поширюється дія норм ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Окрім того, відповідачка доповнила у Відзиві те, що вартість квартири на момент купівлі нею становила 264000 грн. Наразі згідно з висновком оцінювача ФДМ про вартість об`єкта оцінки (однокімнатної квартири [ADDRESS] ), становить 990000 (дев`ятсот дев`яносто тисяч) грн. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року задоволено клопотання представника відповідачки про витребування доказів від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Карпової Н.М. належним чином завірену копію заповіту від 15.05.2013 року, складеного від імені [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року задоволено клопотання представника відповідачки про витребування доказів від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Карпової Н.М. належним чином завірену копію заповіту від 15.05.2013 року, складеного від імені [PERSON] . Позивачка [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки. Представники позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити в повному обсязі з урахуванням поданих уточнень. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах малолітньої [PERSON] , на початку судового розгляду заперечували проти позову, з підстав зазначених у Відзиві на позов та у доповненнях до відзиву. У подальшому відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідачки, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 21 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. та зареєстрований в реєстрі за №914. Предметом даного Договору є квартира [ADDRESS] . 31 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1217. 30 січня 2015 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] у [PERSON] та її чоловіка [PERSON] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. 28 листопада 2015 року [PERSON] подарувала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] , в інтересах якої діяв батько [PERSON] . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2014 року договір дарування квартири від 21.06.2013 року був визнаний недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2014 року заочне рішення суду від 07.08.2014 року скасовано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017 року визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 21.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.05.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2017 року залишено без змін. Судовими рішеннями було встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору від 21.06.2013 року [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що і стало підставою для визнання договору дарування квартири від 21.06.2013 року недійсним. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.01.2015 року [PERSON] визнаний недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуном [PERSON] . Як вказує у своїх позовних вимогах позивачка, договір дарування квартири від 21.06.2013 року визначний недійсним, встановлено, що відповідач [PERSON] не мав права відчужувати вказану квартиру, оскільки заволодів нею без належних правових підстав, а тому є всі підстави для витребування квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] . Заперечуючи проти позову, відповідачка вказує про те, що вона була добросовісним набувачем спірної квартири, яку вона у подальшому подарувала своїй малолітній дочці, вона разом із своїм чоловіком здійснила ремонт у квартирі, у зв`язку з чим значно збільшилась її вартість, а тому вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Статтею 216 ЦК України передбачено, що наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред"являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 вищевказаної Постанови Пленуму передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 3 ст. 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред"явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння. Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на користь [PERSON] , як власника майна. При цьому судом не приймаються до уваги доводи відповідачки [PERSON] , наведені нею у відзиві на позов, оскільки вони є безпідставними та такими, що не можуть бути взяті судом до уваги. Як встановлено судом, квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі, оскільки на момент укладення договору дарування 21.06.2013 року він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв"язку з чим наступна передача цього майна відповідачці є незаконною, а тому, відповідно до вимог ст.. 388 ЦК України, права [PERSON] підлягають захисту. Такі висновки відображені у численних судових рішеннях, зокрема, і зазначених вище. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] повинна бути витребувана у відповідачки [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 256, 13 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved