Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду, посилаючись на те, що 16 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір кредиту № 826/11-27/20/7-059 на купівлю автотранспортного засобу, згідно якого відповідач надав позивачу грошові кошти в розмірі 9150 доларів США на придбання автомобілю DAEWOO FSO LANOS зі сплатою 11,65 процентів річних з щомісячним погашенням основної заборгованості рівними частинами по 108,93 доларів США. 10 листопада 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, згідно якої було встановлено нову процентну ставку з 20 жовтня 2008 року. 17 червня 2009 року було укладено додаткову угоду № 2 до договору кредиту, згідно якої встановлювалася відстрочка сплати основного боргу та збільшення ліміту кредитування 10 січня 2010 року по 128,06 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості 10 липня 2014 року. Відповідно до п.3.3.3 договору кредиту позивач був зобов'язаний укладати договори страхування транспортного засобу з визначеною відповідачем страховою компанією, що на думку позивача є порушенням законодавства про захист прав споживача, оскільки обмежує вільний вибір позивача щодо обрання страхової компанії і є несправедливими умовами для позивача. Крім того, позивач зазначив, що відповідно до діючого цивільного законодавства грошовою одиницею України є гривня, яка повинна застосовуватися при проведенні розрахунків між резидентами на території України. Надання банком грошових коштів та проведення позичальником дій, спрямованих на виконання зобов'язання в іноземній валюті є валютною операцією та потребує наявності у банку індивідуальної ліцензії. Оскільки певні пункти договору кредиту та додаткових угод до нього суперечать нормам діючого законодавства, позивач просив визнати недійсними п. 1.1, 2.1, 3.3.3 договору кредиту № 826/11-27/20/7-059 від 16 липня 2007 року в частині визначення суми та порядку надання кредиту в доларах США, визнати п.п. 1.1, 1.2 додаткової угоди № 2 від 17 червня 2009 року про внесення змін до договору кредиту № 826/11-27/20/7-059 від 16.07.2007 року в частині визначення суми кредиту в доларах США, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 114 грн. 70 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги, надав судові аналогічні пояснення. Додатково позивач пояснив, що укладання договору кредиту було добровільним та виваженим, на той момент умови договору йому були зрозумілі та відповідали його внутрішній волі. Тому до 2010 року він виконував ці умови та щомісячно вносив до каси банку грошові кошти в доларах США в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним. Але той факт, що здійснення кредитування в іноземній валюті є несправедливою умовою по відношенню до позивача, як до споживача банківських послуг, він зрозумів натепер. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Гагарінського відділення у судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки до суду не сповістив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні 16 липня 2006 року між Акціонерно-комерційний банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено договір кредиту № 826/11-27/20/7-059, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 9150 доларів США зі сплатою 11,65 процентів річних строком до 10 липня 2014 року з щомісячним погашенням заборгованості по 108,93 доларів США для придбання автомобіля DAEWOO FSO LANOS, 2007 року випуску. Пунктом 2.1 договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (доларах США) з позичкового рахунку № 22037826842721, з наступною конвертацією (обміном) через операційну касу кредитора в гривні та прийняттям суми в гривнях для перерахування на цілі, визначені в п1.2 цього договору / а. с. 8-12/. 10 листопада 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 826/1-27/20/7-059 від 16.07.2007 року, відповідно до якої у зв'язку із зміною умов кредитування сторони домовилися, що з 20 жовтня 2008 року встановити проценту ставку за користування кредитом на рівні 13,5 процентів річних / а. с. 13/. 17 червня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до вищевказаного договору кредиту відповідно до якого п.1.1 та 1.2 , 2.1 договору було викладено в новій редакції, а саме було зазначено, що кредит надається в сумі 9226,82 доларів США зі сплатою 13,5 процентів річних та наступним погашенням заборгованості по 128,06 доларів США щомісячно / а. с. 14-15/. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 99 Конституції україни грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 192 ЦК україни грошовими коштами є грошова одиниця україни - гривня, яка є законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і порядку, встанвлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, за оспорюваним кредитним договором долар США виступає самостійним об»єктом цивільних прав, оскільки відповідно до п.1.1 договору банк передав позивачу грошові кошти в сумі 9226,82 доларів США, а позивач зобов»язався прийняти їх, належним чином використовувати і повернути кредит та плату за кредит на умовах та в порядку, визначених договором. Відповідно до ст. 47 ч. 2 п. 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 ч. 1, 2, 4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, Національному оператору поштового зв"язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідній для здійснення такої операції. Також частиною 6 п. 2 Декрету зазначено, що уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України, від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. Відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо меж, сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов»язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач - ПАТ "Укрсоцбанк" мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Крім того, позивач [PERSON] при укладанні договору кредиту та отриманні грошових коштів в іноземній валюті вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту до банку не пред"являв. Вказані умови договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, при цьому мав право вибору та був вільним в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору міг його не укладати, але натомість позивач підписав його та додаткові угоди і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору. Крім того, в судовому засіданні позивач підтвердив, що уклав його добровільно та на виконання умов договору до 2010 року щомісячно здійснював погашення кредиту та нарахованих відсотків в іноземній валюті. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що банк порушував умови кредитування, отримуючи від нього оплату за користування кредиту в доларах США, та в той же час здійснював їх обмін на гривню, оскільки п. 2.1 договору кредиту передбачено здійснення конвертації (обміну) через операційну касу доларів США в гривню та прийняття суми в гривнях для перерахування. Також суд не приймає до уваги, що посилання позивача на те, що п. 3.3.3 договору кредиту щодо оформлення договору страхування в страховій компанії, узгодженій з кредитором. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тому суд вважає, що підписання третейської угоди не позбавляє права позивача на звернення до суду загальної юрисдикції на загальних підставах. Як встановлено в судовому засіданні на виконання даного пункту договору позивач у 2007 році здійснив страхування автотранспортного засобу, на придбання якого отримував кредит. Крім того, як вище зазначив суд позивач мав право вільного вибору при укладанні договору і у разі незгоди з даним пунктом мав право не укладати такий договір. Натомість, погодившись з його умовами, він погодився також укласти договір страхування автотранспортного засобу з узгодженою з кредитором страховою компанією. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору в ньому викладено всі істотні умови, в тому числі предмет договору, строки та порядок кредитування, в тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність сторін, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором. Невід»ємною частиною цього договору є графік погашення кредиту, в якому містяться відомості про дати сплати коштів, термін дії договору, розмір допустимої заборгованості. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання частково недійсним договору кредиту та додаткових угод до нього щодо надання кредиту в іноземній валюті для здійснення розрахунків на території України, оскільки вказаний договір та додаткові угоди до нього були укладені сторонами в рамкам діючого цивільного законодавства України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed