Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона мала трудові відносини з відповідачем з 24.04.1991 року по 31.07.2013 року, де працювала на посаді завідуючої канцелярією до 15.04.2013 року. З приходом в кінці 2013 року нового директора Явдика Я.С., вона була переведена на посаду секретаря-друкарки з посадовим окладом 4 000 грн., де працювала до моменту звільнення. На момент звільнення у зв'язку з виходом на пенсію за віком 31.07.2013 року, згідно ст.116 КЗпП України, з нею повинні були провести остаточний розрахунок, а саме виплату компенсації за невикористану відпустку за періоди: з 24.04.2007 по 24.04.2008 роки - 20 календарних днів; з 24.04.2008 по 24.04.2009 роки - 28 календарних днів; з 24.04.2009 по 24.04.2010 роки - 28 календарних днів; з 24.04.2010 по 24.04.2011 роки - 28 календарних днів; з 24.04.2011 по 24.04.2012 роки - 28 календарних днів; з 24.04.2012 по 24.04.2013 роки - 12 календарних днів та 6 днів за травень, червень, липень 2013 року. В загальному кількість невикористаної відпустки становить 150 календарних днів, але розрахунок було проведено не в повному обсязі, виплачено при звільнені було компенсацію лише за 81 календарні дні в сумі 14 750 грн. За інші 69 календарні дні директор відповідача безпідставно відмовився здійснювати виплату компенсацію. Такі дії відповідача є незаконними, порушують вимоги законодавства та її права. Враховуючи це, звернулася до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали їх уточнені позовні вимоги, просили позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену компенсацію за 69 днів невикористаної відпустки в сумі 15 763 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки належної виплати у сумі 45 227 грн. 10 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Підтримали обґрунтування, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що вона не зверталася за період з 2007 року по 2013 рік, включно до її звільнення, до відповідача з заявами про надання їй відпусток, не було такого, щоб керівництво не давало згоду надати їй відпустки. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Просили врахувати їх письмові заперечення на позовну заяву, додаткові пояснення в письмовому вигляді та надані ними документи. Підтримали всі обставини, обґрунтування, викладені в їх письмових запереченнях. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, ніяких заяв від нього не надходило до суду. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що позивач працювала у відповідача з 24.04.1991 року по 31.07.2013 року спочатку на посаді інспектора відділу кадрів, потім - завідуючої канцелярією. 15.04.2013 року позивач була переведена на посаду секретаря-друкарки, де працювала до моменту звільнення. 31.07.2013 року позивач звільнена з займаної посади у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. По даній справі встановлено, що при звільненні позивача відповідач здійснив виплату належних їй сум, в тому числі і за невикористану відпустку за період з 1991 року по 2013 рік, яка складає 81 календарний день. Вказана кількість днів невикористаної відпустки була встановлена відповідачем на підставі Довідки щодо залишку днів невикористаної щорічної відпустки [PERSON], складеної 30.07.2013 року на підставі наказу директора відповідача №35-Адм від 30.07.2013 року, яким визначено комісію в складі чотирьох осіб, яких зобов'язано здійснити перевірку та надати довідку стосовно залишків невикористаної щорічної відпустки [PERSON] В зазначеній довідці вказано, що при здійсненні перевірки тривалість щорічних відпусток встановлювалася з урахуванням вимог КЗпП України, Закону України "Про відпустки", колективних договорів та з урахуванням наказів про надання щорічної відпустки та розрахункових листів із заробітної плати [PERSON] За встановлену кількість днів невикористаної відпустки відповідачем було виплачено позивачу при її звільненні компенсацію. По даній справі спірним є питання відповідності визначеної відповідачем кількості днів невикористаної відпустки, а саме: позивач вважає, що їй мали виплатити компенсацію за 150 днів невикористаної відпустки, виходячи з того, що це загальна кількість днів невикористаної нею відпустки за період з 2007 року по 2013 рік, за вказаний період вона не ходила у відпустку. Враховуючи виплачену при звільнені компенсацію за невикористану відпустку за 81 день, просила суд стягнути з відповідача компенсацію за решту 69 днів. Відповідачем надано до справи таблицю, яка містить розширені дані про те, як перевірялася, з'ясовувалася кількість днів невикористаної позивачем відпустки. З даної таблиці слідує, що позивачу за період її роботи з 1991 року по 2007 рік надавалася відпустка, коли кількість днів відпустки була більшою, ніж встановлено законом, колективними договорами ("надлишково надано"). Суд звертає увагу на те, що в період з часу прийняття позивача на роботу - з 24.04.1991 року, до 01.04.1996 року позивач займала посаду у відповідача інспектора відділу кадрів. Однак, даний період не входить в предмет спору (спір за період з 2007 по 2013 рік) і встановлені обставини по цьому періоду не можуть враховуватися судом. Визначена відповідачем кількість днів невикористаної відпустки - 81, за які позивачу здійснено виплату при звільнені, підтверджена наданими до справи документами зі сторони відповідача. Враховуються і покази свідків, допитаних в судовому засіданні, які входили в склад комісії по визначенню кількості днів невикористаної позивачем відпустки, і які складали, підписували довідку, якою було визначено 81 день, за які і було здійснено виплату компенсації при звільнені позивачу. Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Тобто, мова йде про виплату компенсації за останній робочий період. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. В результаті розгляду справи в суді було встановлено та підтверджено поясненнями сторін і наданими документами, що позивач з 2007 року по час звільнення - 31.07.2013 року не ходила у відпустки, заяв на відпустки за вказаний період не писала. Позивач підтвердила, що вона не зверталася до керівництва з проханням надати їй відпустки в зазначені періоди. Тобто, є встановлений той факт, що позивач з 2007 року не перебувала у відпустках саме з її вини чи її небажання. Жодного посилання чи доказу того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток чи якимось чином перешкоджав цьому - суду не було надано. Враховуючи це та зазначені вище вимоги законодавства, нарахування та виплата компенсації за невикористану відпустку позивачу мала бути за останній рік роботи позивача і така виплата (навіть за більший період) була здійснена відповідачем при звільненні позивача. Викладене вище свідчить про те, що позивач не має права на отримання компенсації за роки, що передували звільненню (з 2007 по 2012 роки), що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення всіх позовних вимог позивача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed