Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

У грудні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», до відповідачів Миколаївської міськради, [PERSON] та [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. Пунктами 7 та 7.1 розділу п"ятого рішення Миколаївської міськради № 37/39 від 17.11.2005 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гагаріна 2/1 у м. Миколаєві. На підставі вищевказаного рішення [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911085 від 18.12.2007 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0005. В подальшому, 31.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 541 купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого останній став власником спірної земельної ділянки. На підставі договору купівлі-продажу [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 134257 від 02.02.2009 р., який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 02.02.2009 р. за № 010900100116. Прокурор вважає, що зазначене рішення Миколаївської міськради було прийнято із порушенням вимог чинного законодавства, та з перевищенням повноважень Миколаївської міськради, і просить: - визнати незаконним та скасувати п. 7 та п.7.1 розділу 5 рішення Миколаївської міськради № 37/39 від 17.11.2005 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2008 року за реєст. № 541, який був укладений між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 134257 від 02.02.2009 року, який був виданий [PERSON], та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900100116 від 02.02.2009 р.; - зобов"язати [PERSON] повернути земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:031:0005, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Гагаріна 2/1, та повернути її державі в особі ДП "Миколаївське лісове господарство". В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, однак уточнив їх у частині повернення спірної земельної ділянки, та просив суд витребувати її із чужого незаконного володіння [PERSON] та повернути її у власність держави. Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Представник позивача - Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання по справі не з"являвся, про час та місце судового засідання був повідомлений неодноразово, своєчасно та належним чином, причини його неявки суду невідомі. Відповідач - [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову з тих підстав, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку у передбачений законом спосіб та відповідно до діючого на той час законодавства. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах даної справи копії рішення Миколаївської міськради № 37/39 від 17.11.2005 р. вбачається, що пунктом 7 розділу п"ятого цього рішення було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель по вул. Гагаріна 2/1 (Корабельний район). Пунктом 7.1 цього ж рішення [PERSON] було надано у власність земельну ділянку площею 1 000 кв.м., та зараховано її до земель житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального жилого будинку та господарських будівель по вул. Гагаріна 2/1 (Корабельний район). На підставі вищевказаного рішення, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911085 від 18.12.2007 року, з кадастровим номером 4810136600:05:031:0005. Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду. Дане підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: довідкою з ВО "Укрдержліспроект" за № 299 від 04.09.2014 р.; абрисом кварталу 43; копією [PERSON] Міністрів УРСР № 234 від 21.03.1966 року з додатком; викопіюванням з планшету №4 лісовпорядкування 1973 року; викопіюванням з планшету лісовпорядкування 2003 року; та експлікацією земельних угідь. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Частина друга статті 3 Лісового кодексу України (у редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваного рішення), визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні. Згідно частини першої та другої статті 4 Лісового кодексу України усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства. Стаття 6 Лісового кодексу України визначає, що усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна [PERSON] України. Верховна [PERSON] України делегує відповідним [PERSON] народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами. Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному цим Кодексом. До відання міських рад у галузі регулювання лісових відносин відповідно до положень ст. 15 Лісового кодексу України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) належало, зокрема, надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування та припинення права користування ними та надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт та припинення права користування ними. Із аналізу зазначеної статті та інших положень Лісового кодексу України суд робить висновок, що Миколаївська міськрада не мала повноважень щодо надання у власність громадянам земельних ділянок лісового фонду. Натомість, відповідно до положень ст. 17 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення), - до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належало, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок та інші повноваження. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень. Частинами другою та третьою статті 56 Земельного кодексу України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась [PERSON] для цілей, не повязаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак судовим розглядом було встановлено, що такого погодження компетентним органом не надавалось. Стаття 21 ЗК України визначає, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, а також визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Судовим розглядом встановлено, що рішення про вилучення спірної земельної ділянки у користувача - ДП "Миколаївське лісове господарство", відповідним органом не приймалось, а із листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 768 від 08.08.2014 р. вбачається, що розпорядження або рішення відповідних органів влади чи органів місцевого самоврядування щодо вилучення спірної земельної ділянки зі складу земель лісового фонду ДП "Миколаївське лісове господарство" до управління не надходили. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 [PERSON] Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та всупереч передбаченому законом порядку, було вилучено у законного землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство, спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорюване прокурором рішення Миколаївської міськради підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, [PERSON] Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Із наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки № 541 від 31.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається що за цим договором [PERSON] став власником спірної земельної ділянки. В свою чергу [PERSON] спірна земельна ділянка належала на підставі Держакту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911085 від 18.12.2007 року. В подальшому, на підставі цього договору купівлі-продажу, [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 134257 від 02.02.2009 року, який був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900100116 від 02.02.2009 р. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Із врахуванням того, що рішення Миколаївської міськради № 37/39 від 17.11.2005 р., а також виданий [PERSON] на підставі цього рішення державний акт на землю, суд знаходить такими, що прийняті із порушенням законодавства з мотивів, що викладені вище, то договір купівлі-продажу земельної ділянки № 541 від 31.03.2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним. Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із державної власності та перебувала у постійному користуванні державного підприємства ДП Миколаївське лісове господарство, і повноваження щодо розпоряджатися нею мала право від імені держави Миколаївська обласна державна адміністрація, то суд вважає необхідним відновити таке положення, що існувало до незаконного вилучення спірної земельної ділянки. Суд знаходить необгрунтованими і не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] та його представника щодо пропуску позовної давності, оскільки із матеріалів даної справи вбачається, що про порушення інтересів держави прокурор та позивачі дізналися лише у 2014 році, після проведення відповідної прокурорської перевірки, а тому позовна давність ними не пропущена. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved