Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду, посилаючись на те, що йому за правом власності належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями по вул. К.Лібкнехта в м. Харкові, 1/ 4 частина належить його матері [PERSON], 1/ 4 частина - [PERSON] , яка померла у 2001 році. З 1994 року позивач постійно проживав в спірному будинку разом із [PERSON], яка в силу свого похилого віку потребувала допомоги та догляду. Саме позивач піклувався про неї, викликав лікарів, купував продукти харчування, платив за комунальні послуги, тобто вів разом із спадкодавцем спільне господарство та здійснював витрати на утримання домоволодіння. Після смерті [PERSON] позивач продовжує проживати в будинку, сплачувати комунальні послуги, здійснювати ремонті роботи по утриманню будинку у належному стані, що свідчить про фактичне прийняття спадщини після смерті [PERSON] У 2015 році позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], однак йому було роз"яснено право звернутися з таким питанням до суду. Тому позивач просив визнати за ним право власності на 1/4 частину домоволодіння № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] 12 листопада 2015 року позивач [PERSON] змінив підставу заявлених позовних вимог та просив визнати за ним право власності на 1/ 4 частину домоволодіння № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові в порядку набувальної давності, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що спірний будинок був побудований у 1955 році сумісними зусиллями та за спільні кошти дідуся та бабусі позивача [PERSON] та [PERSON] Співвласниця спірного домоволодіння [PERSON] була другою дружиною дідуся позивача [PERSON], однак позивач вважав її рідною бабусею, оскільки саме вона доглядала його у дитинстві, водила до школи, готувала обіди. З 1994 року позивач постійно проживав разом із [PERSON] в будинку, піклувався про неї, тому що на той час [PERSON] вже мала похилий вік та потребувала сторонньої допомоги. Після смерті [PERSON] у 2001 році позивач продовжує постійно проживати в будинку, сплачує комунальні послуги, здійснює необхідні ремонтні роботи по утриманню будинку. Позивач понад чотирнадцять років безперервно та відкрито володіє та управляє спірним будинком, в тому числі і 1/4 частиною, яка належить [PERSON] і не знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на цю частину. При цьому співвласник будинку [PERSON] на момент смерті [PERSON] в будинку не проживала, спільного господарства з нею не вела. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]І повністю підтримала заявлені позовні вимоги, надала судові аналогічні пояснення. Додатково представник позивача пояснила, що право власності на спірний будинок було в цілому зареєстровано за рідним дідом позивача [PERSON] Після його смерті у 1983 році право власності на будинок було визнано за його дітьми [PERSON] - батьком позивача, який помер у 2005 році, тіткою позивача [PERSON], яка померла у 2014 році, та дружиною діда [PERSON] - 1/4 частина, тобто в спірнмоу будинку завжди проживала тільки сім"я [PERSON]. Позивач вважав [PERSON] свою рідною бабусею, оскільки пам"ятав її з дитинства, тому вважав, що має право на частину будинку після її смерті як спадкоємець. Про те, що [PERSON] не є його рідною бабусею позивач дізнався вже у зрілому від своєї матері. Також представник позивача пояснила, що, не дивлячись на те, що позивач знявся реєстрації у спірному будинку у 2007 році, він продовжував постійно проживати в будинку та здійснювати щодо нього всі необхідні господарські дії. За місцем його реєстрації розташований будинок житловою площею 15 кв.м., який позивач використовує як садовий будинок, тому що цей будинок старий та не придатний для постійного проживання. Крім того, представник позивача просила врахувати, що з 2015 році вул. К. Лібкнехта перейменовано на вул. Ерліха. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала та пояснила, що вона є матір"ю позивача та співвласницею спірного будинку. Дійсно протягом останнього часу вона не проживає в будинку, в якому постійно проживає її син і фактично несе на собі тягар утримання будинку, він здійснює всі необхідні ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. При житті [PERSON] позивач доглядав за нею та за своєю тіткою [PERSON] Про те, що [PERSON] не є його рідною бабусею позивачу відомо не було, оскільки вона з дитинства доглядала його, тому він вважав її своєю рідною бабусею. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання 03 лютого 2016 року не з»явився, надав судові заперечування проти позову, в яких зазначив, що з 2007 року позивач не має реєстрації в спірному будинку, що свідчить про переривання строку його проживання в будинку, тому просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами житловий будинок з надвірними будівлями № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові належав рідному діду позивача [PERSON], який помер 22 вересня 1983 року / а. с. 39/. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 травня 1985 року після смерті [PERSON] право власності на спірний будинок було визнано за його дітьми [PERSON] на 1/2 частину, [PERSON] - 1/4 частину, за дружиною [PERSON] - 1/ 4 частину / а. с. 44-50 /. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 січня 2015 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/ 4 частину домоволодіння № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 20 грудня 2005 року / а. с. 50-52/. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року було встановлено факт спільного проживання [PERSON] та його тітки [PERSON] за адресою: м. Харків, вул. К. Лібкнехта № 37 однією сім"єю не менш як п"ять років до часу відкриття спадщини та визнано право власності на житловий будинок № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 29 січня 2014 року / а. с. 53-59/. Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року було визнано право власності за позивачем на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними будівлями № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] / а. с. 115/. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Як вбачається з будинкової книги на домоволодіння № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові Чумаченко [PERSON] був зареєстрований в будинку з 12 серпня 1994 року по 24 липня 2007 року / а. с. 116-119 /. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року було встановлено, що з 12 серпня 1994 року до 24 липня 2007 року [PERSON] був зареєстрований в будинку за адресою: м. Харків, вул. К. Лібкнехта № 37 та після зняття з реєстрації він продовжував проживати за зазначеною адресою разом зі своєю тіткою [PERSON] Також судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON], яка померла у січні 2014 року, проживали однією сім"єю більше п"яти років та вели сумісне господарство за адресою : м. Харкові вул. К. Лібкнехта № 37. Тому суд приходить до висновку, що факт постійного проживання позивача [PERSON] в будинку № 37 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові після 2007 року встановлений рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року, тому не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Також допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила судові, що проживає в сусідньому будинку № 39 по вул. К. Лібкнехта в м. Харкові та їй відомо, що в будинку постійно проживає позивач [PERSON], який здійснює господарський догляд за будинком, ремонтує його, підтримує належний технічний стан. Крім того, раніше в будинку проживала його бабуся [PERSON], яка вже була досить літньою людиною, тому він доглядав за нею та піклувався. Свідок [PERSON] пояснив судові, що є сусідом позивача та знайомий з ним з дитинства, вони разом ходили до однієї школи, після закінчення якої продовжували товаришувати. Свідок бував в гостях у [PERSON], йому відомо, що разом з позивачем проживала [PERSON], яку він вважав своєю бабусею. Коли вона стала досить літньою людиною, [PERSON] доглядав її. Після смерті бабусі [PERSON] постійно проживає у будинку, здійснює в ньому ремонтні роботи. Як вбачається з наданих позивачем квитанцій з серпня 2008 року по теперішній час він постійно здійснює оплату за комунальні послуги / а. с. 73-93/. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов"язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних находів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. При розгляді цього спору судом встановлено, що з 1994 року позивач [PERSON] постійно проживає у спірному будинку, після смерті співвласниці будинку [PERSON] у 2001 році та до теперішнього часу він продовжує постійно проживати в будинку. Цей факт встановлено рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2015 року. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили судові, що позивач постійно проживає в спірному будинку та несе тягар його утримання, що свідчить про безперервність проживання позивача в будинку після 2001 року, тобто після смерті [PERSON] Також суд звертає увагу, що позивач з 12 червня 2009 року зареєстрований в [INFO], однак з правовстановлюючих документів на цей будинок вбачається, що цей будинок 1910 року забудови, має тільки одну житлову кімнату розміром 15 кв.м., що підтверджує пояснення представника позивача, що вказаний будинок позивач використовує як садовий. Крім того, позивач [PERSON] відкрито володіє будинком та не приховує факт знаходження спірного будинку в його користуванні, що також підтвердили в судовому засіданні сідки по справі. Також суд вважає, що володіння позивача спірним будинком було добросовісним, оскільки він не знав про відсутність у нього права для набуття права власності. Цей факт підтверджується зверненням позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], як спадкоємця за законом / а с. 12/. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського управління юстиції [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки ним не було надано документів, що стверджують факт його родинних та інших відносин із спадкодавцем / а. с. 70/. Тому суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/4 частину спірного житлового будинку № 37 по вул. Ерліха ( колишня вул. К. Лібкнехтахта) у порядку набувальної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved