Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] ), в інтересах якого діє громадянка Італії - пані [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] Позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.09.2011 року він є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі за вказаною адресою також зареєстрований відповідач - неповнолітній [PERSON] як член сім"ї померлого [PERSON]. У 2010 році [PERSON] був усиновлений іноземними громадянами, та виїхав на інше постійне місце проживання в Італію. При цьому, з реєстрації за адресою: [ADDRESS], його не було знято. [PERSON] не є членом його сім"ї, в квартирі не проживає, спірним помешканням не користується. Він позбавлений вільно здійснювати своє право власності на нерухомість, змушений сплачувати комунальні платежі за відповідача. Будь - яких домовленостей з відповідачем щодо його реєстрації в даній квартирі немає. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з"явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач і його законний представник громадянка Італії - пані [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 74 -76 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомили. Заяви про розгляд справи в їх відсутності суду не надали. В судове засідання представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України. В зв"язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.09.2011 року після смерті [PERSON] який помер 22.03.2011 року(а.с. 5). У вище зазначеній квартирі зареєстрований онук колишнього власника квартири - відповідач по справі - [PERSON], що підтверджується довідкою МК ВЖРЕП № 3(а.с.7). Вказаною квартирою відповідач не користується з 2003 року, оскільки разом з опікуном - [PERSON] переїхав до м. Вінниця, а в подальшому був влаштований до Вінницького обласного будинку змішаного типу «Гніздечко», де перебував на повному державному утриманні, що підтверджується листом виконкому Бердичівської міської ради Житомирської області від 25.04.2012 року № 22/1112(а.с. 41-42). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 247 Сімейного Кодексу України(далі СК України), право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування, має дитина, над якою встановлено опіку або піклування. Згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 07.07.2012 року [PERSON] та його сестра [PERSON] були усиновлені громадянами Італії - паном [PERSON] та пані [PERSON]. Прізвище та ім"я [PERSON] змінено на [PERSON], прізвище та ім"я [PERSON] змінено на [PERSON]. Після усиновлення дитина була передана усиновителям адміністрацією державного закладу(а.с. 67). У відповідності до ч. 4 ст. 232 СК України, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (зі змінами та доповненнями) батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до п. 82 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 р. № 905, усиновлювачі зобов'язані подавати консульській установі чи дипломатичному представництву України звіти про умови проживання та стан здоров'я дитини щороку протягом перших трьох років після усиновлення дитини та в подальшому до досягнення дитиною вісімнадцяти років один раз на три роки (для громадян України, які проживають за межами України, та іноземців). Таким чином, суд вважає, що при усиновленні відповідач втратив статус дитини-сироти, а забезпечення його житлом з моменту усиновлення покладається на усиновлювачів. Усиновителі з перекладачем або їх довірена особа до органу опіки та піклування виконкому Бердичівської міської ради з жодних питань не звертались, до Бердичева взагалі не приїздили, що підтверджується листом виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 11.03.2011 р. № Д- 499(а.с. 10). В судовому засіданні встановлено, що відповідач та його законний представник - пані [PERSON] проживають в [ADDRESS] а пан [PERSON] помер [INFO](а.с. 236-250). Також в судовому засіданні встановлено, що ні відповідач, ні його законний представник з моменту усиновлення жодного разу не заявляли про будь-які права на вказану квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Проте, ні відповідач, ні його законний представник, не перебуває у родинних відносинах з позивачем - новим власником квартири, будь-які домовленості та договори щодо права користування квартирою між ними відсутні. Більш того, право відповідача на користування житлом виникло внаслідок родинних відносин з попереднім власником житлового приміщення- [PERSON]., який помер у [INFO] Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), право власності припиняється у разі смерті власника. Згідно п. 3 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та членами сім'ї колишнього власника житла. Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника частини будинку на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини(далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв"язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються ЦК України щодо права власності та захисту права власності та положеннями ЖК України. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно достатті 14 ЦК України, цивільні обов"язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України, передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першоїстатті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об"єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об"єктом власності. Відповідно достатті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно дост. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. А отже, оцінивши докази в їх сукупності, суд важає, що оскільки відповідач - [PERSON] (до усиновлення - [PERSON]), [INFO], не є членом сім"ї власника спірної квартири, на даний час усиновлений громадянами Італії, більше п"яти років не проживає у вказаній квартирі, в зв"язку з переїздом на інше постійне місце проживання, будь-які домовленості між ним(його законним представником) та позивачем щодо користування спірною квартирою відсутні, то він втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], тобто позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved