Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось 12 березня 2014 року до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки. Провадження у справі відкрито 31 березня 2014 року. 20 липня 2015 року у зв?язку з подачею уточненої позовної заяви, третю особу [PERSON] залучено до справи як співвідповідача. 18 листопада 2015 року представником [PERSON] подані заперечення на позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. 02 грудня 2015 року об'єднано в одне провадження матеріали справи № 522/4041/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON], [PERSON], третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки та справу № 522/23553/15-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору іпотеки недійсним. Об'єднаній справі привласнено № 522/4041/14-ц. 20 січня 2017 року представником [PERSON] подані заперечення на позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. 16 травня 2017 року представником ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» подано заяву про уточнення позовних вимог, де також додано третю особу орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. 01 листопада 2017 року представником [PERSON] подані заперечення на уточнений позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після зміни та доповнення позовних вимог ПАТ «Ощадбанк» просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р 37396900050001 в Одеському облуправлінні АТ «Ощадбанк», юридична адреса: м. Одеса, вул. Базарна, 17 за договором про іпотечний кредит № 931-н від 28 вересня 2006р. в розмірі 65 290 (шістдесят п'ять тисяч двісті дев'яносто) дол. США 23 центи та 132 335,15 (сто тридцять дві тисячі триста тридцять п'ять гривень 15 коп.), з яких: прострочений борг по кредиту - 56 733 дол. США 86 центів; прострочені проценти за користування кредитом - 8 556 дол. США 37 центів; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту - 4 160,00 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 71 280,02 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 43 182,69 грн.; пеня за прострочену комісійну винагороду - 540,08 грн.; 3% річних від простроченої заборгованості по кредиту - 13 172,36 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28 вересня 2006р. за реєстровим № 646, а саме на: квартиру [ADDRESS] загальною площею 78,6 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Масловою М.В., державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори 13.04.2006 року за № 3-1378, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу. Виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2003 року народження, [PERSON], 2000 року народження, з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. Стягнути з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17 р/р 37396900050001 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) судовий збір в розмірі - 3654,00 грн. Позивач посилався на те, що у зв'язку із тим, що у позичальника за основним Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28 вересня 2006 року, [PERSON], згідно до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в власності знаходиться інше житло, квартира [ADDRESS] не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на неї може бути звернуто стягнення. В своїх запереченнях на вимоги банку, [PERSON] посилається на те, що іпотечним майном є квартира [ADDRESS], загальною площею 78,6 кв.м, житлова площа 45.5 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] (іпотекодавцю), а не позичальнику [PERSON] Оскільки ця квартира є єдиним нерухомим майном [PERSON], це іпотечне майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на нього не може бути звернуто стягнення. Доводи позивача, відносно того, що на майно Іпотекодавця (відмінного від Позичальника) не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у власності Позичальника є інше нерухоме майно, є на думку представника Відповідачів перекручуванням норм закону, та не повинні враховуватись судом під час винесення рішення по справі. Водночас [PERSON] в своїй позовній заяві до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить визнати недійсним іпотечний договір від 26.09.2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на те, що вартість предмета іпотеки визначена сторонами лише в розмірі 510000,00 грн., що є значно меншою сумою аніж кредитні зобов?язання [PERSON] перед банком, а значить у банку наявна можливість пред?явити до [PERSON] вимоги, що значно перевищують вартість предмета іпотеки, а це грубо порушує права іпотекодавця. Крім того, банк в іпотечному договорі зобов?язав страхувати як предмет іпотеки та і позичальника від нещасних випадків, що є підставою вбачати навмисне дублювання банком положення, яке порушує права як позичальника так і іпотекодавця. Також, [PERSON] посилається на те, що уклавши кредитний договір в іноземній валюті, банк навмисно поставив позичальника та його майнових поручителів в завідомо несправедливе положення. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник АТ «Ощадбанк» в судове засідання не з'явився, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав. Інші учасники справи, які повідомлені про день, місце та час розгляду справи належним чином, в судове засідання не з?явилися, про поважність причин не явки суд не повідомили. 04 липня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення до заперечень на позовну заяву надані адвокатом [PERSON], яка представляє [PERSON] та [PERSON], з проханням відмовити у задоволені позовних вимог банку, а у випадку задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд, на підставі положень ст. 223 ЦПК України, розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28 вересня 2006 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на той час ВАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 931-н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 69307,00 доларів США зі сплатою 11,5 процентів річних в строк до 28.09.2026 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору 28.09.2006 року публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на той час ВАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О. за № 646. Предметом іпотечного договору є квартира [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2006 за Р№ 3-1378. Право власності зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» в реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2006 за Р№ 14227762 за номером запису 207 в книзі 319пр-54. Пунктом 1.2 Кредитного договору передбачено, що грошові кошти надаються на придбання квартири, розташованої за адресою:[ADDRESS]. Відповідно до умов Іпотечного договору (п. 1.1.) цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору про іпотечний кредит № 931-н від 28 вересня 2006 року (а також всіх додаткових договорів (угод) до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії), укладеного між Іпотекодержателем та [PERSON]. Згідно до п. 3.1.5. Іпотечного договору у випадку невиконання ІПОТЕКОДАВЦЕМ зобов'язань за цим договором та/або БОРЖНИКОМ за Кредитним договором звернути стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ та за його рахунок задовольнити свою вимогу, визначену підпунктом 3.1.4. пункту 3.1. цього Договору. Відповідно до п. 4.2 Іпотечного договору ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ набуває право звернути стягнення на ПРЕДМЕТ ІПОТЕКИ незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання у наступних випадках: -якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому не поверненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій). Як встановлено судом, станом 26.07.2018 року [PERSON] не здійснила погашення заборгованості за кредитом перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк». За таких умов у Позивача наявні законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, належний на праві власності іпотекодавцю [PERSON] Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання. На підставі вказаного, встановивши, що основне зобов'язання боржником не виконано, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням. Позивачем, в уточненій позовній заяві від 16 травня 2017 року вказано, що спірний предмет іпотеки не підпадає під дію мораторію, так як у майнового позичальника [PERSON] у власності знаходиться інше нерухоме майно, а предмет іпотеки не використовується як місце його постійного проживання. Однак, суд не погоджується з даною позицією Позивача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника . Боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» розмежовує поняття «боржник» та «майновий поручитель» або «Іпотекодавець». 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином, положення цього Закону застосовуються судами в залежності від того, хто в конкретному зобов'язанні виступає боржником та майновим поручителем та кому, відповідно, належить іпотечне майно. У справі, що розглядається, Позичальником за основним Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28 вересня 2006 року виступає [PERSON]. Майновим поручителем, іпотекодавцем за Іпотечним договором від 28 вересня 2006 року виступає [PERSON]. За таких умов, для встановлення можливості застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», слід встановлювати майновий статус та відповідність вимогам Закону саме [PERSON]. Позивачем до суду не було надано доказів наявності у [PERSON] іншого належного їй на праві власності нерухомого майна. Квартира [ADDRESS] загальною площею 78,6 кв.м. підпадає під ознаки майна, на яке розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Доводи Позивача про належність [PERSON] на праві власності нерухомого майна, що виключає можливість застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманими представником [PERSON] станом на 18 червня 2018 р. та наданими до суду. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16 та Верховним судом в постанові № 643/12824/15-ц від 14 березня 2018 року. Оскільки квартира [ADDRESS] виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується відповідачем, який є майновим поручителем, як місце постійного проживання, площа цієї квартири не перевищує 140 кв. м, слід застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та вирішити питання про зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій». За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При цьому відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16). Між тим у тому разі, якщо об'єкт іпотеки було придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою, постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (Верховний суд України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1033цс15). З огляду на те, що предмет іпотеки не був придбаний Іпотекодавцем за рахунок отриманих позичальником [PERSON] кредитних коштів, вимога Банку про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню, оскільки Позивачем не визначено інше житлове приміщення, у яке мають заселитись особи, що виселяються з предмету іпотеки. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо визнання Іпотечного договору від 28 вересня 2006 року суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, про те, що сторони, підписавши Іпотечний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Вказане підтверджується тим, що позивачка поставила особистий підпис на договорі, тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього Іпотечного договору від 28 вересня 2006 року. Суд вважає, що вимоги позивачки відносно того, що умови Іпотечного договору не відповідають положенням чинного законодавства, не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не приймається судом до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позичальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Також, суду не надані належні та допустимі докази того що, Іпотечний договір суперечить діючому законодавству України. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене її позовні вимоги про визнання недійсним Іпотечного договору від 28 вересня 2006 року задоволенню не підлягають. 29 листопада 2016 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення по справі № 521/3354/14-ц, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON], стягнуто з [PERSON], [INFO] (картка фізичної особи платника податків [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (р/р 37396900050001 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28.09.2006 року у розмірі 66723 (шістдесят шість тисяч сімсот двадцять три) доларів 24 центів США, в тому числі строкова та прострочена заборгованість 56733,86 доларів США, прострочені проценти - 8 133, 32 доларів США, пеня по простроченому основному боргу 1039,94 доларів США, пеня по простроченим процентам 816,12 доларів США та заборгованість за комісією в сумі 2499 (дві тисячі чотириста девяностодевять) гривень 04 копійки, з яких: прострочена комісійна винагорода 2240,00 гривень, пеня за прострочену комісійну винагороду 259,04 гривень. Стягнуто з [PERSON], [INFO] (картка фізичної особи платника податків [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (р/р 37396900050001 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) судовий збір у розмірі 3654 гривень. Дане рішення Приморського районного суду м. Одеси було переглянуте Апеляційним судом Одеської області та змінено 15 березня 2017 року. Стягнуто з [PERSON], [INFO] (картка фізичної особи платника податків [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» ( р/р 37396900050001 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28.09.2006 року у розмірі 66723 (шістдесят шість тисяч сімсот двадцять три) доларів 24 центів США, в тому числі строкова та прострочена заборгованість 56733,86 доларів США, прострочені проценти - 8 133, 32 доларів США, пеня по простроченому основному боргу 5427,36 грн (що еквівалентно 679,27 доларів США), пеня по простроченим процентам 4541,59 грн (що еквівалентно 568,41 дол США) та заборгованість за комісією в сумі 2499 (дві тисячі чотириста дев'яносто девять) гривень 04 копійки, з яких: прострочена комісійна винагорода 2240,00 гривень, пеня за прострочену комісійну винагороду 169,99 грн. Стягнути з [PERSON], [INFO] (картка фізичної особи платника податків [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» ( р/р 37396900050001 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845) судовий збір у розмірі 3654 гривень. Рішення Апеляційного суду Одеської області оскаржено не було і набрало законної сили 15 березня 2017 року. Таким чином, розмір заборгованості [PERSON] та, відповідно, [PERSON] встановлено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.03.2017 року. Крім того, відповідно статті 141 ЦПК України, суд також стягує з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» 3654 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: partial