Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк». В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 09 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1701/0108/71-001, відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 34 000 доларів США, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого станом на 28 липня 2015 року прострочена заборгованість складає 22810,28 доларів США, що еквівалентно 503 246, 74 грн. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором від 09 січня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №1701/0208/71-001-Z-1, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. та знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, а тому представник позивача в рахунок погашення заборгованості просить задовольнити позовні вимоги та звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача Оверчук О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав викладених в позовній заяві просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Додатково пояснила, що не відмовляється від погашення заборгованості. З метою врегулювання питання неодноразово зверталась до банку з проханням піти на уступки, однак відповіді з банку так і не отримала. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обгрунтовують свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Як вбачається із матеріалів справи 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 1701/0108/71-001 від 09 січня 2008 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» 09 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1701/0108/71-001. Відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 34 000 доларів США, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого станом на 28 липня 2015 року прострочена заборгованість складає 22810,28 доларів США, що еквівалентно 503 246, 74 грн. Дана обставина підтверджується розрахунком, який відповідачем не оспорюється (а.с.27). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором від 09 січня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №1701/0208/71-001-Z-1, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. та знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. За змістом ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до вимог ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.11 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково. Згідно п. 12, 12.1 за договором іпотеки, за вибором іпотекодержателя звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Представником банку відповідачеві 08 серпня 2015 року була надіслана письмова вимога про усунення порушення основного зобов'язання за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, що відповідає положенням ст.35 Закону України «Про іпотеку» та змісту іпотечного договору. А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим. В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Таким чином, вимоги банку про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі № 6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. 07 червня 2014 набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII), відповідно до умов якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд зробив правовий висновок про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Враховуючи, що [PERSON] порушила зобов'язання перед банком, яке забезпечене іпотекою нерухомого майна, дотримання банком як іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність АТ «Дельта Банк». Згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved