Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду через адвоката Стародубцеву Л.О. із дійсним позовом. В обґрунтування позову зазначені, що позивач перебував з ВП "Шахта "Тошківська" у трудових відносинах з 06.07.2011 року по 16.08.2018 року та звільнився 17.08.2018 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідно до наданої роботодавцем довідки № 1134 від 19.12.2018 р. відповідач повністю виплатив йому заборгованість із заробітної плати 13.12.2018 р. Згідно довідки підприємства його середньоденна заробітна плата складає 396,94 грн. Кількість робочих днів затримки повного розрахунку з 17.08.2018 року по 13.12.2018 року складає 81 робочий день. Таким чином, станом на 13.12.2018 року середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні складає 32152,14 грн., із розрахунку : 396,94 грн. (середньоденна заробітна плата) х 81 (Кількість робочих днів затримки повного розрахунку) = 32152,14 грн. Розрахунок суми середнього заробітку, яку просить стягнути позивач з відповідача позивач здійснив на підставі "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого ПКМУ № 100 від.08.02.1995р. За викладених обставин, в поданому позові . позивач просить стягнути з відповідача 32152,14 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 17.08.2018 року по 13.12.2018 року та судові витрати, які складаються із судового збору, розмір якого становить 768,40 грн. З боку представника відповідача було надано відзив на первісну позовну заяву , в якому він визнав факт наявності заборогованості по заробітній платі перед позивачем на час звільнення його з підприємтсва та несвоєчасного розрахунку із позивачем при звільненні, причину несвоєчасного розрахунку із позивачем при звільненні представником відповідача не зазначено. До того, представником відповідача зазначено, що позивачу при проведенні остсточного розрахунку після звільнення було нараховано та виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати у зв"язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу інфляціїї зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При тім, відповідач не погодився із сумою середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, вважає, що наобхідно застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки при звільненні, посилаючись на позицію ВСУ у справі 6-54цс11 від 12.01.2012р. У поданому відзиві представник відповідача зазначив, що поданий позов підлягає частковому задоволенню, але не зазначив конкретих сум або розрахунків, просив застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки при звільненні. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням наданих документів та відзиву на позовну заяву. Дослідивши письмові матеріали, додані до позовної заяви, суд приходить до наступного. Предметом даного судового розгляду є вирішення питань між сторонами в межах трудових правовідносин, що регулюється полженнями КЗпП України, а також суд при розгляді даного позову застосовує підзаконні акти щодо виконання КЗпП України та практику ЄСПЛ. Враховуючи визначені правові положення, суд зазначає. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, щодо існуючої наявності трудових правовідносин сторін в період з 06.07.2011 року та до дати звільнення 17.08.2018 року за власним бажанням, ст 38 КЗпП України, що збігається із даними трудової книжки позивача ( а.с.5-6). Згідно довідки ВП «Шахта Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 06 грудня 2018 року №1081середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 396,94 грн. (а.с.7). Відповідно до наданої роботодавцем довідки №1134 від 19.12.2018 року заборгованість по заробітній платі позивачеві сплачена 13.12.2018 року (а.с.8). Наданий в позові розрахунок суми за час затримки при звільненні, станом на 13.12.2018 року, складає 32152,14 грн. із розрахунку: 396,94 грн. (середньоденна заробітна плата) х 81 (Кількість робочих днів затримки повного розрахунку) = 32152,14 грн. - заслуговує на увагу, оскільки розрахунок грунтується на законі та відповідачем його не спростовано. Розглядаючи даний позов, суд враховує також наступні правові положення. Відповідно до ст. 43 Конституції України - Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. На підставі приписів ст.115 Кодесу Законів про працю України, яка передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом 3 пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При звільненні позивача відповідач згідно з діючим трудовим законодавством був зобов`язаний виплатити позивачу всі належні останньому суми, в тому числі заборгованість по заробітній платі, яка, тим не менш, не була сплачена відповідачем з його провини, оскільки відсутність коштів не можна вважати поважною причиною для не проведення такого розрахунку з позивачем. Також суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, що відповідає положенням ст. 10 ЦПК України. До цього, ж рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006. А саме: Невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Також суд зазначає, що відновідно до положень ст.12, 81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, А так, враховуючи визначені правові положення , суд зазначає. Матерілами справи доведено, що підтверджено і самим відповідачем - позивачу при звільненні з підприємства у день звільнення (17.08.2018р.) дійсно не було виплачено усіх сум , що належли йому від підприємства, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, а такі виплати були здійненні тільки 14.12.2018р. А так, згідно діючого законодавства, у позивача з"явились підстави для стягнення із відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, згідно положень ст.117 КЗпП України. Згідно довідки, виданої ВП шахта "Тошківська" ДП "Первомайськвугілля - середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяція, що передували звільненню, складала 396,94 грн., що підтверджує, що розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивача, є правильним, оскільки проведений відновідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. При тім, відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи. Щодо посилання представнка відповідча на правову позицію ВСУ у справі 6-54цс11 від 12.01.2012р. - суд зазначає, що представник відповідача некоректно трактує правову позицію ВСУ, оскільки у зазначеному рішення визначено, що "при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи". А так, суд відкидає посилання представника відповідача на вищезазнчену правову позицію ВСУ , оскільки застосування принципу співмірності можливоб було (також за правовими позиціями з аналогічни спорів) у разі : - коли можливе зменшення розміру виплати середнього заробітку за затримку розрахунку, стосується встановлення судом, що розрахунок здійснено не у відповідності з вимогами законодавства, а саме - Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. - наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; - виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; - прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Зазначені правові позиціі, викладені: в ухвалі ВССУ від 01.10.2014 року у справі №6-33391св14, ухвалі ВССУ від 04.0.2015 року у справі №6-45537св14, постанові ВСУ від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, постанові ВСУ від 11.02.2015 року у справі №6-223цс14, постанові ВСУ від 23.12.2015 року у справі №6-837цс15, постанові ВСУ від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі 6-259цс17, ухвалі ВССУ від 23.03.2017 року, постанові ВС від 30.05.2018 року у справі №461/6803/16-ц, постанові ВС від 25.07.2018 року у справі №552/993/17 Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду і може застосовуватись лише у разі часткового задоволення позовних вимог працівника. За таких обставин, враховуючи що відповідач погодився , що не здійснював повний розрахунок із позивачем при звільненні , спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором ні на день звільнення, ні після звільненні - в даному випадку - немає - суд вважає, що позов обгрунтований та доведний з боку позивача, а відповідач не надав суду ніяких доказів щодо необгрунтованості позову, про що зазначав у відзиві, ( в порушення ст.12,81 ЦПК України), в зв"язку із чим поданий позов підлягає задоволенню. Вирішуючи позов таким чином, суд, відповідно до положеньст.141 ЦПК України, з урахуванням повного задоволення позовних вимог, вважає за необхідне також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved