Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

В грудні 2014 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Полтавського районного суду Полтавської області з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу та скасування державної реєстрації права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 07 березня 2014 року між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] та області, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 590. Вказали, що договір купівлі- продажу був укладений ними внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки вважали, що даний договір є фактично договором довічного утримання, право власності на квартиру до відповідача перейде не 07 березня 2014 року, а вже після їх смерті, натомість відповідач буде їх, людей похилого віку ( 81 та 85 років ), які потребують стороннього догляду та не мають близьких родичів, доглядати до смерті та як винагороду за це отримає квартиру. В тому випадку, якби знали, що право власності на квартиру до [PERSON] перейде з моменту укладення договору, ніколи б такого договору не укладали. Крім того, зазначили, що грошові кошти за квартиру відповідач [PERSON] їм не сплачував. В ході розгляду справи в суді позивачі позовні вимоги уточнили та остаточно прохали суд визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] укладений 07 березня 2014 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 590; скасувати рішення приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 11489664 від 07 березня 2014 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 309393853240 за [PERSON] (зареєстрований [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]); зобов'язати приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] оригінал свідоцтва про право власності на житло , видане відділом приватизації житла Полтавської нафтогазорозвідувальної експедиції по випробуванню свердловин від 05січня 1997 року та зареєстроване в Колективному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 05 січня 1997 року в книзі №3 - 366 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18761330 від 07 березня 2014 року , пославшись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Позивачка [PERSON] пояснила суду, що з [PERSON] та його сім"єю знайомі досить тривалий час, близько 15 років, ставились до нього, як до близької людини та оскільки вони з чоловіком не мають дітей, є одинокими людьми похилого віку, мають поганий стан здоров"я, часто хворіють, чоловік крім того є інвалідом, хотіли щоб відповідач, який поряд з ними мешкає, доглядав їх до смерті та поховав, а за це як винагороду отримав би потім їх квартиру. У зв"язку з цими обставинами 07 березня 2014 року уклали цивільно - правову угоду. Будь - яких коштів за квартиру відповідач їм не сплачував, розписку про отримання грошових коштів за квартиру не писали. ЇЇ [PERSON] підробив, коли вже після підписання договору, влітку на їх прохання відповідач займався заміною газового котла та повідомив про необхідність подачі відповідної заяви до ЖЕКу. У зв"язку з цим позивачі поставили підписи на аркуші паперу, який відповідач без їх відома потім обірвав з обох сторін та власноручно здійснив напис про те, що вони начебто отримали за квартиру грошові кошти. Вказала, що під час укладення угоди в нотаріальній конторі текст договору не читали , його зачитала вголос нотаріус. Договір на руки нотаріус їм не давала, його отримав тільки [PERSON] Після укладення договору відповідач періодично заходив та намагався надавити незначну допомогу по господарству, за їх гроші купував ліки, харчі. Про той факт, що вони з чоловіком насправді уклали не договір довічного утримання та вже не є власниками квартири, дізналась від соціального працівника [PERSON], коли остання на їх прохання здійснювала сплату комунальних платежів та довідалась, що особові рахунки відкриті на ім"я відповідача. Після цього вони разом з відповідачем [PERSON] звернулися до нотаріуса з проханням розірвати укладений договір, але в нотаріальній конторі відповідач повідомив, що в нього викрали паспорт. У зв"язку з цим дійшли згоди, що після того, як відповідач отримає новий паспорт , вони знову разом прийдуть до нотаріуса та розірвуть договір купівлі - продажу. Як виявилось пізніше паспорт у відповідача ніхто не викрадав, він навмисно ввів нотаріуса та їх в оману. Позивач [PERSON] в судовому засіданні дав аналогічні пояснення, що і його дружина [PERSON] Представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, послався на підстави та обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON]В проти задоволення позову заперечували. Відповідач вказав, що договір купівлі - продажу квартири є дійсним, а він є власником спірної квартири. Крім того зазначив, що під час укладення договору в нотаріальній конторі грошові кошти позивачам за квартиру не віддавав, а віддав - раніше, перед укладенням договору безпосередньо в квартирі позивачів, за відсутності свідків, розписку про отримання коштів писав власноручно він сам, бо позивачі не змогли її написати. Необхідну технічну документацію для укладення цивільно-правової угоди він збирав за допомогою працівника агентства нерухомості, якого він назвати не може, крім того, по питанню укладення договору за роз"ясненнями звертався не до одного нотаріуса, яких він також назвати не може. Незважаючи, що на даний час квартира є його власністю, він не заперечує, щоб в ній і надалі продовжували мешкати позивачі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус [PERSON], допитана судом в якості свідка згідно ст. 184 ЦПК України при вирішенні спору поклалась на розсуд суду та пояснила , що 07 березня 2014 року з дотриманням вимог чинного законодавства нею був посвідчений договір купівлі - продажу квартири між сторонами. Позивачів - подружжя [PERSON] - вона побачила того дня вперше. Під час укладення в нотаріальній конторі цивільно-правової угоди , факту передачі коштів за квартиру вона не бачила. Крім того, з пояснень сторін зрозуміла, що не зважаючи на укладення договору, в квартирі в подальшому так і будуть продовжувати проживати позивачі , саме тому на час підписання договору вони не знімалися з реєстраційного обліку. Також зазначила, що відповідач [PERSON] пропонував позивачам укласти угоду відносно гаража, на що позивачі категорично відмовились, зауваживши, що дане питання можливо вирішать в майбутньому, сказавши: " треба ще подивитись". Через незначний проміжок часу, восени 2014 року сторони звернулись з проханням про добровільне розірвання договору - купівлі продажу. Після того, як вона розповіла сторонам умови та порядок розірвання угоди, відповідач [PERSON] повідомив, що в нього викрали паспорт, тому угоду в позасудовому порядку не було розірвано. Але як з"ясувалось пізніше паспорт відповідач має. Позивачка [PERSON] ще неодноразово зверталась до неї з цього приводу, але відповідач більше не з"явився. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в суді, в судове засідання не з"явилась, попередньо надіславши заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позову прохала відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Реєстраційної служби Полтавського районного управління юстиції, в судове засідання не з"явився надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона як соціальний представник , здійснює догляд за позивачами. Восени 2014 року під час сплати комунальних послуг дізналась, що особові рахунки переоформлені на [PERSON] Позивачі повідомили, що переписали квартиру на [PERSON], щоб доглядав їх. Попрохала надати для огляду текст договору, але його у позивачів не було. Коли [PERSON] приніс документи, то з"ясувала, що укладений не договір довічного утримання, а договір купівлі - продажу квартири, про що пояснила позивачам, сказавши, що вони вже не є господарями квартири. З реакції позивачів на цю новину зрозуміла, що позивачі до цього часу вважають себе власниками квартири та що насправді укладений договір довічного утримання. Під час розмови позивачі та відповідач їй повідомили, що грошові кошти за квартиру відповідач не передавав, а сплачували лише за оформлення цивільно - правової угоди в нотаріальній конторі, позивачі - 2 000 грн., відповідач - 8 000 грн. В подальшому сторони звертались до нотаріуса з метою розірвати договір купівлі - продажу, але з вини відповідача угоду в добровільному порядку не розірвали. На протязі останнього періоду спілкування з позивачами про намір продати квартиру та змінити місце проживання позивачі їй не повідомляли, а навпаки говорили, що бажають доживати у власному помешканню. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, відповідача, представника відповідача, третьої особи - приватного нотаріуса, допитаного в якості свідка, показання свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку : Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 07 березня 2014 року між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] та області , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 590 (а.с.10-11). На час укладення договору спірна квартира належала подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Полтавської нафтогазорозвідувальної експедиції по видобуванню свердловин від 05 січня 1997 року. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Із роз"яснень, які викледені в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається , що відповідно до ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваними. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правова природа договору купівлі - продажу та договору довічного утримання ( догляду) полягає в наступному: Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі -продажу одна сторона( продавець) передає або зобов"язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві) , а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно ( товар ) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст .744 ЦК України за договором довічного утримання ( догляду ) одна сторона ( відчужувач ) передає другій стороні ( набувачеві) у власність житловий будинок , квартиру або їх частину , інше нерухоме майно або рухоме майно , яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов"язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або ) доглядом довічно, тобто економічні форми цих договорів різні. Якщо при купівлі- продажу - це товар - гроші = гроші - товар, то при договорі довічного утримання( догляді) - товар = матеріальні блага. При цьому за договором довічного утримання між відчужувачем та набувачем виникають особисті довірчі відносини. І хоча до набувача переходить право на певне майно, сутність цього договору зовсім в іншому, бо відчужувач , перш за все, переслідує мету отримати догляд, якого він потребує, а тому і відчуження майна викликане саме цією метою. Встановлено, що позивачі [PERSON] ( 85 років) та [PERSON]( 81 рік) є одинокими особами похилого віку, мають поганий стан здоров" я, [PERSON] є інвалідом , потребують стороннього догляду, юридично необізнані, малограмотні, загальну середню освіту не отримали в силу об"єктивних обставин ( Велика Вітчизняна війна та післявоєнний період), як вказала позивачка, вона має 2 класи освіти та фактично не вміє читати. Після укладення договору в квартирі зареєстровані та продовжують проживати позивачі, сплачують комунальні послуги. Відповідач [PERSON] будь-яких намірів виселити позивачів з квартири та самому вселитися не здійснював, про що зазначав під час попереднього судового засідання 25 грудня 2014 року, такий намір виявив тільки після проведення попереднього судового засідання по справі, як повідомив відповідач - за порадою адвоката. Крім того, вже в судовому засіданні під час розгляду справи по суті та в судових дебатах відповідач неодноразово заявляв, що дійсного наміру вселятися та виселяти позивачів він не має, нехай в квартирі і надалі продовжує мешкати подружжя [PERSON]. Іншого житла позивачі не мають, спірна квартира є їх єдиним постійним місцем проживання. Таким чином, враховуючи вищевстановлені факти, суд приходить до висновку, що волевиявлення позивачів на укладення договору купівлі - продажу не відповідало їх внутрішній волі, при укладенні договору вони помилялись відносно обставин, які мають істотне значення, характеру угоди, її правових наслідків (бажали отримати догляд з боку відповідача, який потребували і відповідно вважали , що укладають договір довічного утримання ; вважали себе власниками та рахували, що право власності на квартиру перейде до відповідача лише після їх смерті). Заперечення відповідача проти позову з тих підстав , що позивачі продали йому квартиру з метою переїзду до родичів в [ADDRESS] не заслуговують на увагу та спростовуються показами свідка - соціального працівника [PERSON] Також суд враховує, що крім квартири позивачі мають інше нерухоме майно, зокрема, земельну ділянку, гараж, який вони на прохання відповідача, категорично відмовилися відчужувати, про що зазначила в судовому засіданні нотаріус та не заперечували сторони, що також є підтвердженням відсутності наміру у позивачів змінювати своє місце проживання. Твердження відповідача про факт того, що питанням продажу квартири ймовірно шляхом звернення через інтернет до агентства нерухомості займалась далека родичка позивачів , яка раніше мешкала в [ADDRESS] та у зв" язку з військовими діями місце знаходження якої на даний час взагалі не відоме, грунтується лише на власних припущеннях відповідача і згідно вимог ч.4 ст.60 ЦПК України не може бути прийнято судом до уваги як доказ та відповідно спростувати доводи позивачів. Також не знайшли свого підтвердження в ходу розгляду справи в суді твердження відповідача , що він сплачував позивачам 07 березня 2014 року, до укладення договору в нотаріальній конторі , грошові кошти в розмірі 142 000 грн., оскільки згідно п.2 договору від 07 березня 2014 року ці кошти позивачі мали отримати під час підписання договору, що заперечувалося сторонами по справі та приватним нотаріусом. З цих підстав розписку, надану відповідачем та долучену до матеріалів цивільної справи про отримання позивачами грошових коштів в сумі 142 000 грн. за квартиру , суд оцінює критично та не приймає до уваги. При цьому суд враховує, що зазначена розписка написана власноручно відповідачем [PERSON] на шматку ( частині ) паперового аркуша розміром 7 см х 20 см без зазначення елементарних необхідних реквізітів сторін, які зазвичай вказують при написанні відповідних розписок ( відсутні повне ім"я та по - батькові сторін, паспортні дані тощо), взагалі не зазначена адреса місцезнаходження квартири. Крім того, суд звертає увагу, що позивачі звернулись з цього приводу до правоохоронних органів і за їх заявою внесені дані до ЄРДР та порушена кримінальна справа відносно [PERSON] за ст.190 ч.2 КК України ( а.с. 116). Відповідач [PERSON] в ході розгляду цивільної справи на пропозицію представника позивачів бути допитаним в судовому засіданні в якості свідка відповідно до ст.184 ЦПК України щодо обставин укладення цивільно - правової угоди, сплати грошових коштів, згоду не дав. Частина 2 ст.59 ЦПК України передбачає. що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.3 ст.10 , ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд, виходячи з принципу диспозитивності, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України. Таким чином, аналіз змісту вищезазначених норм права та встановлених судом фактів свідчить про те , що позовні вимога в частині визнання договору купівлі - продажу недійсним є доведеними та підлягають задоволенню. В задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 11489664 від 07 березня 2014 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 309393853240 за [PERSON]; щодо зобов'язання приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу [PERSON] повернути [PERSON] , [PERSON] оригінал свідоцтва про право власності на житло , виданого відділом приватизації житла Полтавської нафтогазорозвідувальної експедиції по випробуванню свердловин від 05січня 1997 року та зареєстрованого в Колективному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 05 січня 1997 року в книзі №3 - 366 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18761330 від 07 березня 2014 року необхідно відмовити оскільки: Вимоги про зобов"язання вчинити певні дії стосуються відповідно Реєстраційної служби Полтавського районного управління юстиції та приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу [PERSON], які є по справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Представник позивачів та позивачі не бажали та заперечували щодо залучення їх до участі в справі в якості відповідачів. В ході розгляду справи не встановлений факт порушення прав чи інтересів позивачів вказаними учасниками цивільного процесу. Суд вважає, що зазначені вимоги є похідними від права власності і тому не підлягають визнанню в судовому порядку. Статтею 88 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат. Позивач [PERSON], який є інвалідом 2 групи, при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачував згідно з нормами ст. 5 Закону України " Про судовий збір" . Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати в розмірі 121,80 грн. Згідно ч.2 ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. Відповідно до роз"яснень, які містить п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 " Про практику застосування цивільно- процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову " заходи забезпечення позову у виді заборони відчуження спірної квартири згідно ухвали суду від 03 лютого 2015 року діють до виконання рішення суду, яким закінчився розгляд справи по суті. На підставі викладеного,

Outcome: partial