Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, з врахуванням уточненої позовної заяви (а.с.18-20), що 26.03.2013 року між ним як головою фермерського господарства "Вітри" та [PERSON] було укладено в усній формі договір про надання останнім коштів на посівний матеріал у суму 46 000, 00 грн., в рахунок чого відповідач отримає грошову винагороду у сумі 280 000 грн. до 01.10.2013 року після отримання прибутку з врожаю. [PERSON] того ж дня надав позивачу розписку, в якій зобов'язався поставити останньому посівний соняшник на загальну суму 46 000, 00 грн. по прайсовій ціні в сезоні 2013 року ТОВ "Лантіком" м. Дніпропетровська. Однак, в свою чергу відповідач запропонував позивачу надати йому розписку про отримання ним 280 000, 00 грн. в рахунок гарантії того, що після реалізації врожаю [PERSON] з ним розрахується. Також, в рахунок такої гарантії позивач підписав договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 568 від 26.03.2013 року. Вказані дії позивач вчинив з огляду на те, що він досить тривалий час знав [PERSON], вони товаришували, також відповідач запевнив його, що укладений договір позики та надана розписка на його підтвердження є тільки гарантією щодо подальшого розрахунку між ними за внесені відповідачем грошові кошти в посівний матеріал. За таких обставин у позивача не виникло жодних підозр, що відповідач в подальшому скористається цими документами у своїх власних корисливих цілях. Далі в позові зазначив, що на час посіву соняшника [PERSON] не надав позивачу посівного матеріалу, який був зобов'язаний надати згідно його розписки і таким чином не виконав своїх обов'язків. Із-за цього між позивачем та відповідачем виник конфлікт та припинилися дружні відносини. На час звернення до суду позивач вказує на те, що він не отримав очікуваного прибутку від врожаю і тому він поніс матеріальні збитки на суму 280 000,00 грн.. Також в позові вказується на те, що [PERSON] через приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] звернувся з заявою до позивача про повернення останнім боргу з урахуванням індексу інфляції в сумі 298 495,68 грн., який він не повернув згідно розписки та договору позики від 26.03.2013 року в передбачений строк. Такі дії відповідача шокували позивача, тому він вважає, що вказана розписка і договір позики підписані ним під впливом обману та певним психологічним тиском. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Просить суд правочин, який вчинений на підставі договору позики від 26.03.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] визнати недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману в порядку ст. ст.230-231, 1046, 1051 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні за тих підстав, які викладені у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, надав письмові заперечення (а.с. 61-63), прохає відмовити. Третя особа приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судовому засіданні позов не підтримала, суду надала пояснення щодо реальної передачі грошових коштів з наданням розписки, умов укладання договору позики, попереднього ознайомлення сторонами з проектом договору позики, надання сторонами договору необхідних документів, на підставі яких його посвідчила, які надала суду (а.с. 39-60). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є керівником фермерського господарства "Вітри", яке зареєстроване за юридичною адресою: вул. Цвітна, 20 кв. 27 м. Гуляйполе Запорізької області, 70200. Видами діяльності вказаної юридичної особи є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; після урожайна діяльність та допоміжна діяльність у рослинництві, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 027855 від 26.03.2013 року та довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АБ № 662902 від 04.01.2013 року (а.с. 5-6). Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців сформованого 04.09.2014 року записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо [PERSON] не знайдено (а.с. 14). Відповідно ж Спеціальному витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців сформованому від 08.09.2014 року зазначено, що [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець від 05.05.2010 року, види діяльності - "діяльність барів". 08.08.2011 року було здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] за власним рішенням (а.с.11-12). Згідно копії розписки на ім'я [PERSON] складеної [PERSON] від 26.03.2013 року останній зобов'язався поставити позивачу насіння соняшника марки (Сінеєта, Лімагрейн, Піонер) на загальну суму 46 000,00 грн. за прайсовою ціною в сезон 2013 року ТОВ "Лантіком" м. Дніпропетровськ та надати допомогу щодо реалізації (а.с. 7). 26 березня 2013 року був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] договір позики між [PERSON] (позикодавець) та фермерським господарством "Вітри" в особі керівника [PERSON], який діяв на підставі Статуту юридичної особи (позичальник). Предметом договору є те, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 280 000,00 грн.. Зазначену суму позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 01.10.2013 року. При цьому, в договорі зазначено, що сторонам роз'яснено зміст ст.ст.1047,1048 ЦК України і вони свідчать про фіксування всіх істотних умов, які стосуються позики. Договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передачі грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку (а.с. 21, 40). Цього ж дня, 26.03.2013 року, [PERSON] надав [PERSON] на підтвердження умов договору позики (п. 10 Договору) відповідну розписку, що 26.03.2013 року отримав гроші у сумі 280000 грн., які зобов'язується повернути до 01.10.2013 року (а.с. 66, 80). Відповідно до розписки від 11.10.2013 року, [PERSON] [PERSON], перший зобов'язався до 27.10.2013 року погасити всю суму боргу згідно договору займу від 26.03.2013 року серії ВТС № 879172, яку він обіцяв погасити останньому до 01.10.2013 року (а.с. 67, 81). Вищевказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] на підставі документів: згоди [PERSON], дружини відповідача, на позику та укладення договору про позику грошей її чоловіком [PERSON] у сумі 280000 грн. - ФГ "Вітри", на умовах на його розсуд (а.с. 41, 44); рішення № 11 голови фермерського господарства "Вітри" від 25.03.2013 року, що голова ФГ "Вітри" вирішив позичити грошові кошти у розмірі 280000 грн. у [PERSON], повернення коштів буде здійснено у м. Гуляйполе 01.10.2013 року (а.с. 49); Статуту фермерського господарства "Вітри" затвердженого рішенням голови ФГ "Вітри" № 1 від 14.09.2011 року та зареєстрованого 26.09.2011 року за № 1084105000200036 державним реєстратором (а.с. 55-60). 12.08.2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] щоб остання передала гр. [PERSON], керівнику фермерського господарства "Вітри", юридична адреса: вул. Цвітна, 20, кВ. 27, м. Гуляйполе Запорізької області заяву про витребування боргу за договором позики від 26.03.2013 року на суму 280 000,00 грн. з урахуванням індексу інфляції на загальну суму 298 495,68 грн. в строк до 17.08.2014 року. Якщо є позичальник не виконає цих умов, [PERSON] звернеться до нотаріуса про вчинення виконавчого напису про стягнення невиплаченої суми (а.с. 8). Вказана заява в порядку ст. 84 Закону України "Про нотаріат" була надіслана [PERSON] на адресу: [ADDRESS], зареєстрована в реєстрі за № 1755 (а.с. 8 зворотній бік). 20.08.2014 року постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу [PERSON] за вих. № 332/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні виконавчого напису про стягнення в примусовому порядку боргу за договором позики від 26.03.2013 року в зв'язку з запереченням та не погодженням ФГ "Вітри" з сумою боргу і вирішенням спору в суді (а.с. 68). Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей… На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Сторони визначили строк повернення коштів, а саме до 01.10.2013 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Таким чином, наведена норма ЦК України покладає на боржника обов'язок довести, що грошові кошти не були одержані ним у розмірі, передбаченому договором позики. Проте позивач не надав належних доказів, на підставі яких суд міг би прийти до висновку про те, що кошти не були йому передані. Крім того, судом при винесенні рішення береться до уваги наступне: борговий документ, яким є оригінал розписки (а.с. 80), що підтверджує факт виконання зі сторони [PERSON] договірних зобов'язань щодо передачі коштів, в тексті якої зазначено, що [PERSON] отримав кошти у розмірі 280 000,00 грн.. А тому, договір позики від 26.03.2013 року набув сили і є обов'язковим для виконання з боку позичальника. За таких обставин твердження позивача за про те, що ним не одержано коштів, є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, позивач як на підставу своїх вимог посилався на те, що договір позики був ним підписаний під впливом обману зі сторони відповідача. Позивач виходить із того, що договір позики був вчинений під впливом обману, посилаючись на ст. 230 ЦК України, якою встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Вказані положення передбачені і в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", також норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо двосторонніх правочинів. Суд виходить із того, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати на момент вчинення правочину. Проаналізувавши пояснення сторін, вивчивши докази по справі, у їх взаємозв'язку між собою, суд приходить до висновку, що договір позики не може бути визнаний вчиненим під впливом обману з наступних підстав. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що він погодився із умовами договору позики на момент його укладення, тиску на нього ніякого не здійснювалось. На думку позивача обман з боку відповідача виявився в тому, що [PERSON] мав умисел на його обман ще на момент укладення договору позики. Договір позики був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], яка перевірила волевиявлення сторін. Як вбачається з пояснення самого [PERSON], він розумів характер та наслідки договору, який він підписував, що узгоджується з поясненнями відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок довести факт обману повинна та сторона, яка діяла під впливом обману, тобто [PERSON] Позивач не надав суду доказів того, що він діяв під впливом обману, а тому неможливо визнати договір позики недійсним на цій підставі. Крім того, суд враховує, що до суду звернувся позивач як фізична особа, в той час як договір позики був укладений ним як керівником - головою ФГ "Вітри" (а.с. 48), діючого згідно Статуту ФГ "Вітри" (а.с. 55-60), згідно п. 3.4, 9.1 якого для забезпечення мети своєї діяльності господарство має право від свого імені укладати угоди… бути позивачем і відповідачем в суді, господарському суду. Управління господарством здійснює його голова. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed