Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Тернівське ремонтно-транспортне підприємство" з зазначеним позовом та просив його задовольнити. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що він в період часу з 1987 року по 2014 рік знаходився з відповідачем у трудових відносинах та звільнився з посади за власним бажанням через невиплату відповідачем заробітної плати. Після звільнення відповідач остаточного розрахунку з ним не провів. На час звернення до суду позивач не отримав заробітну плату за 2013-2014 роки на загальну суму 12 054,18 грн. Після звільнення позивач неодноразово звертався до керівника ВАТ "Тернівське РТП" щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але останній спочатку обіцяв погасити заборгованість, а потім почав ухилятися від зустрічей з позивачем, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі не була погашена. Тому просив стягнути також середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 5000 грн., завданої незаконними діями відповідача щодо невиплати заробітної плати, що змусило позивача звільнитися з роботи та поставило його сім'ю в скрутне матеріальне становище. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але є належно повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с 29). Розгляд справи проведено відповідно до вимог статті 224 ЦПК України за неявки відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ВАТ "Тернівське РТП". Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні оригіналу трудової книжки, копія якої долучена до матеріалів справи, позивач [PERSON] 12.01.1987 року був прийнятий на посаду токаря III розряду, та 18.03.2014 року, звільнений ВАТ "Тернівське РТП" з посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). З пояснень позивача встановлено, що протягом 2013 року та до моменту звільнення в березні 2014 року відповідач заробітну плату йому не виплачував. У зв'язку з невиплатою заробітної плати, [PERSON] вирішив звільнитися з роботи за власним бажанням. Після звільнення відповідач повного розрахунку з ним не провів, але на прохання позивача видав довідки про розмір заробітної плати позивача. Суми коштів, що зазначені в довідках він не отримував, вони були видані на його прохання головою правління ВАТ "Тернівське РТП" для подачі до центру зайнятості. Відповідно до довідки про доходи від 14 лютого 2014 року, яка видана для подання до органів праці та соціальною захисту населення, загальна сума доходу [PERSON] за 2013 рік склала 9 738,04 грн.( а.с.12). У довідці про середню заробітну плату (дохід) від 28 квітня 2014 року зазначено, що дохід позивача [PERSON] за січень 2014 року склав 732 грн., за лютий 2014 року - 732 грн. за березень 2014 року - 852 грн.(а.с. 13). Докази про виплату [PERSON] даних коштів, як за 2013-2014 роки роботи так і при звільненні, в матеріалах справи відсутні. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частина 1 ст. 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь чає затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З поданих позивачем довідок вбачається, що заборгованість по заробітній платі за період з січня 2013 року по день звільнення 18 березня 2014 року становить 12 054, 18 грн. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснюється, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Так як відповідач в судове засідання не з'явився та ніяких доказів суду не надав, то суд вважає за можливе, прийняти до уваги надані позивачем довідки, у тому числі і про середню заробітну плату [PERSON] від 08 квітня 2014 року, відповідно до якої його середньоденна заробітна плата становила 28 грн. 56 коп. Відповідно до роз'яснення, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. З часу звільнення [PERSON] з роботи до моменту постановлення рішення минуло 230 робочих днів, тому на користь позивача необхідно стягнути 6568,8 грн. ( 28,56 грн. х 230 робочих днів). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Суд погоджується з позицією позивача, що незаконні дії відповідача щодо невиплати заробітної плати призвели до його моральних переживань, оскільки відсутність заробітної плати вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, обмежень у придбанні необхідних речей для своєї сім'ї і вважає, що стягнення судом з відповідача 1000 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди. Як передбачено ч. З ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі зазначеної норми з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі пропорційному задоволеній частині вимог. Судом задоволено вимоги позивача на загальну суму 19 622,98 грн. Тому стягненню з відповідача в дохід держави підлягає 196 грн. 23 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial