Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся з цивільним позовом до [PERSON], третьої особи [PERSON], в якому просить визнати недійсними договори індивідуального довічного управління капіталом від 18.07.2013 року та від 05.08.2013 року, які укладено між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 18.07.2013 року та 05.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори індивідуального довірчого управління капіталом, відповідно до яких [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти на загальну суму 52 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов"язувався перевести вказані кошти на на торгівельний рахунок з виплатою [PERSON] за користування наданими грошовими коштами щомісячної грошової винагороди в розмірі 65% та у розмірі 80% відповідно до укладених договорів. На підставі зазначеного вважає, що його права на передані грошові кошти були порушені, оскільки вони є спільним майном їх подружжя з [PERSON], у зв"язку з чим просить позовні вимоги задоволити. У судове засідання позивач з"явився, позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання з"явилась, проти заявлених вимог не заперечувала, у судовому засіданні повідомила, що має претензії до [PERSON] щодо переданих йому коштів. Третя особа [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, про причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.07.2013 року та 05.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори індивідуального довірчого управління капіталом, відповідно до яких [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти на загальну суму 52 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов"язувався перевести вказані кошти на на торгівельний рахунок з виплатою [PERSON] за користування наданими грошовими коштами щомісячної грошової винагороди в розмірі 65% та у розмірі 80% відповідно до укладених договорів. Згідно положень ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину у розумінні ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред"явлена тільки особами, визначеними у ЦК а саме: одією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Встановлено, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року розглянув справу № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу. Враховуючи те, що позивач не був стороною оспорюваних договорів індивідуального довірчого управління капіталом, те, що позивачем не зазначено, яким чином право позивача буде відновлено шляхом визнання оспорюваних правочинів недійсними, суд прийшов до висновку, що позивачем, шляхом заявлення вимог про визнання договорів недійсними, обрано не вірний спосіб захисту його цивільних прав. За вказаних вище обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог слід відмовити. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦК України, документально підтвердженні понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed