Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

13.12.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «Автоклуб», в обґрунтування якого зазначив, що 11.01.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір № Н-19408 про надання послуг та договір комісії № Н-19408/1. На виконання умов вказаних правочинів у якості попередньої оплати за товар (вступний внесок та чергові платежі), ним були здійснені щомісячні (адміністративні та чисті внески) на загальну суму 25389,34 грн. з метою придбання ним автомобіля «ЗАЗ FORZA», який йому обіцяли, за умови своєчасної сплати таких внесків, передати на протязі шести місяців. Вважає, що вказані договори були укладені під впливом обману та застосуванням нечесної підприємницької практики, умови договорів суперечать нормам діючого законодавства України, а програма ТОВ «Автоклуб» являє собою пірамідальну схему, оскільки до цих пір бажаного автомобіля він так і не отримав, саме ж ТОВ «Автоклуб» не є фінансовою установою, ліцензій на право надання фінансових послуг не одержувало, тому не має права проводити діяльність з залучення коштів фізичних осіб з зобов'язанням подальшого їх повернення. Відтак, посилаючись на невідповідність умов укладених 11.01.2012 року угод № Н-19408 про надання послуг та № Н-19408/1 комісії вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист прав споживачів», просив ухвалити судове рішення про визнання таких угод не дійсними та застосувати наслідки недійсності відповідних правочинів - стягнути з відповідача на його користь 25389,34 грн. та покласти судові витрати на відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач ТОВ «Автоклуб» в судове засідання явку свого представника не забезпечив, направив на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без участі представника товариства, при цьому надав суду свої письмові заперечення проти позову, в обґрунтування якого зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання позивачу послуг, відповідно до умов якого, відповідач зобов'язався надати позивачу посередницькі послуги з придбання автомобіля на умовах, визначених умовами зазначеного договору, додатків до нього та згідно з умовами чинного законодавства. Крім того, з умовами договору та додатків до нього позивач був ознайомлений, договір було підписано на підставі вільного волевиявлення позивача. Також зазначав, що умови договору для позивача були прийнятними та відповідали його потребам, оскільки він визнавав його умови, сплачуючи чергові внески відповідно до його умов. Наголосив, що ТОВ «Автоклуб» здійснює посередницьку діяльність у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, яка державному ліцензування не підлягала, така діяльність полягала у наданні учаснику системи «Автоклуб» послуг, спрямованих на придбання автомобіля, і за своєю схемою, детально прописаною в Додатку № 2 до Договору про надання послуг і представляє собою саме адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів у групах. Однак, провадження такої діяльності було віднесено до ліцензійних умов лише 12.11.2012 року, коли набрало чинності Розпорядження Нацкомфінпослуг України за № 1676 від 09.10.2012 року, тобто пізніше від дати укладення спірних правочинів (11.01.2012 року). Зазначив, що умови спірних угод достатньо прозорі та справедливі. Діяльність адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів у групах не містить в собі жодних пірамідальних схем, оскільки відображена в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За таких обставин, просив у задоволені позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходе наступного висновку Судом встановлено, що 11 січня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Автоклуб» укладено договір про надання послуг № Н-19408, предметом якого є надання учаснику послуг спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в додатку № 1 через систему «Автоклуб», організовану ТОВ «Автоклуб». Для досягнення цілей, зазначених у договорі, учасник системи укладає договір комісії, яким доручає ТОВ «Автоклуб» зробити пошук продавця автомобіля, необхідного учаснику системи для придбання, укласти договір купівлі-продажу (інший договір на придбання) автомобіля з продавцем, передати (організувати передачу) учаснику системи автомобіль. 11 січня 2012 року між сторонами було укладено договір комісії № Н-19408/1, відповідно до умов якого комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за винагороду зробити пошук продавця автомобіля, визначеного договірними умовами; укласти договір купівлі-продажу нового автомобіля з продавцем від свого імені і рахунок комітента; передати комітентові автомобіль. Марка автомобіля, модель, його комплектація, терміни і спосіб передачі, ціна, порядок платежів, строк дії договору, а також інші умови будуть визначатися відповідними додатками до договору, що після підписання сторонами стають невід'ємною частиною договору. На виконання умов договору комісіонер зобов'язується придбати та передати обумовлений автомобіль протягом строку вкладу внесків, встановленого відповідним додатком № 1. Комітент бере на себе зобов'язання сплатити всі внески відповідно розкладу внесків, встановленого додатком № 1, в строки, в порядку і на умовах, передбаченими положеннями дійсного договору, договору про надання послуг та відповідних додатків . Відповідно до додатку № 1 від 11 січня 2012 року до договорів № Н-19408 та № Н-19408/1 об'єктом договору є автомобіль марки «ЗАЗ FORZA», вартістю 82 620 грн. Крім того, додатком № 2 до договорів № Н-19408 та № Н-19408/1 є правила здійснення діяльності і функціонування системи автоклуб, відповідно до умов якого система автоклуб - система придбання товарів, що базується на створенні груп покупців (учасників системи), метою яких є придбання автомобілів на підставі, у порядку і на умовах, встановлених договором комісії та договором про надання послуг та відповідними додатками і цими правилами. Фондовий акт - щомісячний захід, що організовується та проводиться ТОВ «Автоклуб» у порядку, передбаченому договорами та цими правилами, у якому здійснюється розподіл права на одержання автомобіля між учасниками системи, і таким чином встановлюється черговість отримання автомобілів учасниками системи. Відповідно до п. 2.1. додатку № 2 з метою організації придбання учасниками системи автомобілів відповідно до укладених договорів ТОВ «Автоклуб» формує групи учасників системи, кожній з яких присвоюється номер; п. 2.3 передбачено термін формування групи, який складає від 30 до 120 днів від дати підписання дійсних договірних документів; п. 3.1. передбачає - по закінченню формування групи учасників системи у відповідності зі ст. 2 цих правил ТОВ «Автоклуб» організовує щомісячне проведення фондових активів одночасно в усіх групах; п. 3.3. передбачено - кількість учасників системи, яким надається право на одержання автомобіля за підсумками одного фондового акту, відповідає кількості автомобілів, що можуть бути придбані за кошти фонду відповідної групи, сформованого в поточному місяці. На виконання умов вищевказаних угод [PERSON] сплатив відповідачу 25 389 грн. 34 коп., що включає: вступний внесок - 2 478 грн. 60 коп., адміністративні та чисті щомісячні внески в сумі 22 910 грн. 74 коп. (а.с.9-29). Доводи позивача на те, що при укладенні спірних договорів мало місце застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки, така діяльність вводила в оману, утворила пірамідальні схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції, не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи. Як встановлено при розгляді справи, відповідач в дійсності надавав фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) у групах. На момент укладення спірних правочинів (12.01.2012 року) така діяльність закріплена у п.11-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції Закону від 08.01.2012 року. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у группах, які набрали законної сили 12.11.2012 року (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови). Тобто, на час укладення спірних договорів від 12.01.2012 року, ліцензія на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не потребувалася. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору. Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми". При цьому договір містить достатньо співмірні права та обов'язки сторін. Таким чином, при розгляді справи судом не встановлено обставин, які свідчать про порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Таким чином, набуття установою статусу фінансової установи пов'язане із внесення відомостей про неї до Державного реєстру фінансових установ. Однак, ТОВ «Автоклуб» не надало суду будь-яких доказів на підтвердження того, що воно є фінансовою установою та внесено до Державного реєстру фінансових установ, зважаючи на те, що позивач наголошував, що відповідач статусу фінансової установи не набув. При цьому, при використанні пошукової системи за допомогою Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг, дані, щодо реєстрації ТОВ «Автоклуб» у державному реєстрі фінансових установ не знайдені. Враховуючи викладене, укладення ТОВ «Автоклуб» договору про надання послуг № Н-19408 від 11 січня 2012 року та договору комісії № Н-19408/1 від 11 січня 2012 року, предметом яких є надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не відповідають вимогам Закону. Крім того, відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах були затверджені Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 жовтня 2012 року № 1676 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29 жовтня 2012 року за № 1805/22117. Відповідно до п. 1.5. Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України № 3462-VI від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» зобов'язано фінансові установи протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. Водночас, ТОВ «Автоклуб» не є фінансовою установою, а тому положення п. 3 Прикінцевих положень Закону України № 3462-VI, на нього не поширюється. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відтак, позовні вимоги позивача щодо визнання недійсними договорів про надання послуг № Н-19408 та комісії № Н-19408/1 від 11.01.2012 року з підстав їх невідповідності вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач при поданні позову до суду про визнання недійсними оскаржуваних правочинів був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягувати судовий збір у розмірі 512 грн. 30 коп. (487 грн. 80 коп. - за позовні вимоги немайнового характеру (визнання двох правочинів не дійсними), і 24 грн. 50 коп. - за недоплачену позивачем вимогу майнового характеру (застосування наслідків недійсності правочинів). При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним витрати на оплату частково судового збору у розмірі 229 грн. 40 коп. за пред'явлення вимог майнового характеру (застосування наслідків недійсності правочинів).

Outcome: approved