Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Приватне підприємство "Рассвєт Агро" (далі ПП "Рассвєт Агро") у лютому 2017 року звернулось до суду з указаним позовом, який мотивувало тим, що 11 вересня 2006 року між позивачем як орендарем та відповідачем [PERSON] як орендодавцем було укладено договір оренди землі, за умовами якого позивачу на 10 років у строкове платне користування була передана земельна ділянка площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, розміщена в межах Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області. Вказаний договір було зареєстровано у Тростянецькому районному міжрегіональному відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що в державному реєстрі було вчинено запис від 24 січня 2007 року за № 040763500135. У подальшому, між [PERSON] та позивачем була укладена угода про внесення змін до вищевказаного договору оренди землі про підвищення розміру орендної плати та про збільшення терміну оренди до 20 років.Дана угода про внесення змін до договору оренди землі також була зареєстрована у Тростянецькому районному регіональному відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель було вчинено запис від 29 липня 2008року за №040683503863. Разом із тим, 23 січня 2017 року на адресу позивача надійшла заява [PERSON] від 20 січня 2017 року, в якій остання повідомила про проведення державної реєстрації права оренди на вищевказану земельну ділянку за фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON]М.).У звязку із цим позивачем,08 лютого 2017 року була отримана Інформаційна довідка з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 79859952), згідно з якою 27 жовтня 2016року, державним реєстратором КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області [PERSON], було прийняте рішення про державну реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки за [PERSON], згідно Договору оренди землі від 25 жовтня 2016року, укладеного терміном на 15 років. З огляду на вказані обставини, позивач у позові зазначив, що договір оренди землі, який було укладено між [PERSON] та ФОП [PERSON] є таким, що суперечить законодавству,оскільки [PERSON] не було у встановленому законом порядку розірвано попередній договір оренди земельної ділянки, який нею було укладено з ПП «Рассвєт Агро». Ураховуючи, що строк дії договору оренди землі, укладеного між позивачем та [PERSON], на момент прийняття державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права оренди землі за ФОП [PERSON] не закінчився, то державний реєстратор зобовязаний був відмовити у проведенні державної реєстрації останнього договору. Посилаючись на указані обставини, позивач просив суд: 1) визнати недійсним договір оренди землі від 25 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] щодо передачі в оренду земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, зареєстрований 27 жовтня 2016 року, державним реєстратором КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області [PERSON]; 2) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області [PERSON] від 27 жовтня 2016 року, індексний номер 32065457, про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, належної [PERSON] за ФОП [PERSON], на підставі договору оренди землі від 25 жовтня 2016 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на викладені у ньому обставини. Крім того, пояснив, що строк дії договору оренди землі від 11 вересня 2006 року, укладений між позивачем як орендарем та відповідачем [PERSON] обчислюється з моменту його державної реєстрації, тобто 24.01.2007 року, а тому ураховуючи, що останній було укладено на 10 років, і незалежно від визнання [PERSON] факту укладення угоди про внесення змін вищевказаного договору оренди землі про підвищення розміру орендної плати та про збільшення терміну оренди до 20 років строк його дії станом на дату укладення спірного договору оренди землі з фізичною особою-підприємцем [PERSON] не закінчився, а тому [PERSON] не мала права передавати іншому орендарю земельну ділянку в оренду. Державний реєстратор [PERSON] у свою чергу під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобовязана була перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення існування подвійної реєстрації. Ураховуючи, що відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року визнаються дійсними за умов, що така реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, а тому державна реєстрація договору оренди землі від 11 вересня 2006 року, укладеного між позивачем як орендарем та відповідачем [PERSON], яка була проведена відповідно до вимог законодавства на момент його укладення і в подальшому законодавство не вимагало додаткової реєстрації права оренди. Відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що у звязку із розірванням спірного договору оренди землі, відсутні підстави для визнання цього договору недійсним. Крім того, представник указаного відповідача пояснювала, що позивач як на підставу вимог посилається на наявність договору оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124, зареєстрованого 24.01.2007 за № 040763500135 та угоди про внесення змін до нього, яка зареєстрована 29.07.2008 року за № 040683503863, що є невідємною його частиною з дати її державної реєстрації, що за твердженням представника позивача вказує на те, що строк дії договору оренду землі спливає не 24.01.2017, а до 24.01.2027 року, ураховуючи строк дії договору, згідно з угодою про внесення до нього змін. Разом з тим, представник відповідача вказала, що [PERSON] визнає лише факт укладення договору оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124, зареєстрованого 24.01.2007 за № 040763500135, строк дії якого складав 10 років, проте остання заперечила факт укладення угоди про внесення змін до нього, яка зареєстрована 29.07.2008 року за № 040683503863, вважала таку угоду підробною. Про намір припинити договірні відносини з позивачем [PERSON] повідомила ПП «Рассвет Агро» 21.10.2016 року за 90 діб до завершення строку дії договору оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124. Відповідач - державний реєстратор КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради [PERSON] та третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради подали письмові заперечення на позов, у яких просили розгляд справи провести у їх відсутність. В обґрунтування заперечень зазначили про правомірність прийнятого державним реєстратором рішення від 27 жовтня 2016 року щодо проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, належної [PERSON] за ФОП [PERSON] на підставі договору оренди землі від 25 жовтня 2016 року, оскільки відповідне рішення було прийняте після вчинення всіх необхідних підготовчих дій, які передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема щодо отримання необхідної для державної реєстрації права оренди земельної ділянки інформації з Державного земельного кадастру. При цьому посилались також на те, що відомості про інші обєкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою до 01.01.2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, з кадастровим номером 5925084600:00:001:0756, яка знаходиться на території Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.54). Судом установлено і не заперечується позивачем та [PERSON], що 11 вересня 2006 року між Приватним підприємством "Рассвєт Агро" як орендарем та відповідачем [PERSON] як орендодавцем було укладено договір оренди землі №124, що підтверджується копією відповідного договору (а.с.9-10). Сторонами визнано також і підтверджується інформацією з відділу у Тростянецькому районі Держгеокадастру у Сумській області та копіями аркушів з Книги записів реєстрації договорів оренди землі, що указаний договір оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124 був зареєстрований 24.01.2007 за № 040763500135. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За змістом пунктів 1,2,8 цього договору, позивачу на 10 років у строкове платне користування була передана земельна ділянка площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, розміщена в межах Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області. Разом із тим, 25 жовтня 2016 року між [PERSON] та відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] також було укладено Договір оренди землі, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.51-53). Як вбачається зі змісту цього договору, його предметом стало право оренди тієї ж самої земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, розміщеної на території Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області, що і була надана значно раніше в оренду позивачу. Строк дії договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] було встановлено у 15 років. Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно №79859952 від 8 лютого 2017 року, державним реєстратором КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області [PERSON] 27 жовтня 2016 року, було прийняте рішення з індексним номером 32065457та проведено державну реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки за ФОП [PERSON] згідно з Договором оренди землі від 25 жовтня 2016 року(а.с.14). Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції чинній на момент укладення і реєстраціїдоговору оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до пункту 43 договору оренди землі від 11 вересня 2006 року № 124 цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 10). Отже, строк дії указаного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, тобто з моменту його державної реєстрації, а не укладення (підписання), що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2777цс16. Таким чином, з установлених судом обставин вбачається, що відповідачем - [PERSON] щодо належної їй земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, розміщеної на території Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області, було укладено договір оренди землі з ФОП [PERSON], у той час, як дія попереднього договору оренди землі, укладеного з ПП "Рассвєт Агро", ще не завершилась. При цьому обидва вказані договори оренди землі пройшли процедуру державної реєстрації, і таким чином, набрали чинності (набули юридичної сили). Вирішуючи вимогу позивача про визнання недійсним договору оренди землі від 25 жовтня 2016 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON], суд виходить з таких мотивів. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються нормами Земельного кодексу України, ЦК України, Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини 1 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 24, 25 вказаного Закону орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, а орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі та отримувати продукцію і доходи. У відповідності до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Крім того, згідно з частиною 3 статті 27 ЗУ «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до статті 35 Закону України «Про оренду землі», спори, повязані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку.Згідно з частиною 2, пунктом "в" частини 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Наведені положення законодавства дають суду підстави для висновку про те, що договір оренди земельної ділянки, який був укладений 25 жовтня 2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON], суперечить нормам статті 93 Земельного кодексу України, статей 13, 24, 25Закону України "Про оренду землі", оскільки на час його укладення та на час державної реєстрації за ФОП [PERSON] права оренди землі був чинним інший договір оренди спірної земельної ділянки,укладений 11 вересня 2006 року між [PERSON] та ПП "Рассвєт Агро". За таких обставин, ураховуючи, що існуванняодночасно двох договорів оренди щодо однієї і тієї ж земельної ділянки призводить до порушення прав позивача, як орендаря земельної ділянки, суд дійшов висновку, щодо необхідності захисту цих прав шляхом визнання оспорюваного договору недійсним. У ході судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень посилалася на ту обставину, що договір, укладений 25 жовтня 2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON], на час розгляду справи вже розірваний, а тому визнати його недійсним вже не можна. Проте, з такими доводами відповідачів суд погодитись не може, з огляду на наступне. Як вбачається з доданого до матеріалів справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12 квітня 2017 року, договір оренди землі від 25 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], дійсно був розірваний на підставі додаткового договору про розірвання договору оренди. Разом із тим, згідно цього ж витягу укладання такого додаткового договору та його державна реєстрація відбулись вже після звернення позивача до суду з позовом про захист свого порушеного права. У ході розгляду судом справи позивач не скористався своїм правом відмовитись від позову, а навпаки, представник позивача наполягав на задоволенні заявлених вимог, посилаючись на те, що відповідачі свідомо вчиняють дії спрямовані на створення перешкод у захисті прав позивача і після розірвання спірного договору уклали новий. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частини 1 статті 3 ЦПК України). У звязку із цим, слід зазначити, що частиною 2 статті 653 ЦК України дійсно передбачає, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Але це не має наслідком припинення чи будь-яке інше розвязання спору в частині відповідності умов договору як юридичного факту вимогам законодавства на момент його укладення, за вирішенням якого звертається позивач. Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України, яка визначає момент недійсності правочину, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення. Окремо слід зазначити, що ЦК, імперативно зазначаючи у частині першій статті 236 положення, згідно з яким правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, не містить виключень з даного припису. Частина перша статті 215 ЦК визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених наведеними приписами статті 203 Кодексу. Також, відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Наслідком визнання правочину недійсним є недійсність зобовязання,\~ породженого таким правочином. Аналіз наведених наслідків недійсності правочину дає можливість дійти висновку, що інститут недійсності має на меті повне скасування правочину саме як юридичного факту, а його застосування має приводити до відновлення стану, який існував до укладення правочину, який суперечить законодавству. Цивільне законодавство не містить нормативного припису щодо заборони визнання недійсними припинених правочинів, а навпаки виходячи з аналізу статей 216, 236 ЦК України передбачає підстави визнання таких договорів недійсними. Заперечення позивача вказаних положень законодавства не враховують, а тому суд вважає за необхідне їх відхилити та задовольнити заявлені позовні вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним. Крім того, суд враховує ту обставину, що на час звернення позивача з цим позовом спірний договір оренди землі не був припиненим. Також, в ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень посилались на те, що угода про внесення змін до договору оренди землі №124, укладеного 11 вересня 2006 року між позивачем та [PERSON],якою передбачено строк дії договору оренди землі протягом 20 років, останньою не підписувалась і не укладалась. Проте, водночас з указаними твердженнями представник відповідача [PERSON] ґрунтувала свою позицію щодо строку дії договору оренди землі №124 від 11 вересня 2006 року до 24.01.2027 року, укладення якого на 10 років сторонами не заперечувалось, з урахуванням угоди про внесення змін до нього, факт укладення якої [PERSON] не визнала, що суд оцінює критично з огляду на суперечливість таких доводів. Наявність чи відсутність підпису відповідача під угодою про внесення змін до договору оренди землі не має вирішального значення для прийняття рішення щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON], оскільки на час укладення указаного спірного договору строк дії договору оренди землі №124 від 11 вересня 2006 року ще не закінчився, що також не заперечувалось сторонами, у тому числі [PERSON], яка згідно заяви від 20.01.2017 року до ПП «Рассвет Агро» вказала, що станом на 21.10.2016 року, тобто за декілька днів до укладення та реєстрації спірного договору, до завершення строку договору оренди, укладеного з позивачем залишалось 90 діб. Як вбачається зі змісту розяснень наданих в абз. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. За таких обставин, оскільки у даній справі судом було встановлено недодержання [PERSON] та ФОП [PERSON] вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення між ними правочину у вигляді договору оренди землі, то такий правочин слід визнати недійсним. Заперечення представника [PERSON] є необґрунтованими і указаного висновку не спростовують. Вирішуючи вимогу позивача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права оренди спірної земельної ділянки за ФОП [PERSON], суд виходить із таких мотивів. У ході судового розгляду справи позивач наполягав на тому, що державний реєстратор під час прийняття рішення про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки належної [PERSON] за ФОП [PERSON] зобовязаний був перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав на цю земельну ділянку. Проте вказаних дій державний реєстратор не вчинив, що призвело до подвійної державної реєстрації права оренди землі, а тому оскаржуване рішення державного реєстратора слід визнати неправомірним та скасувати. Натомість заперечення відповідача - державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради [PERSON] щодо вказаної вимоги зводились до того, що ним, під час прийняття оскаржуваного рішення були вчинені всі необхідні підготовчі дії, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема і щодо отримання інформації необхідної для державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Так, на його запит як державного реєстратора державним кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру у Тростянецькому районі Сумської області був наданий витяг з Державного земельного кадастру за № НВ- 5903771992016 від 19 жовтня 2016 року про належну [PERSON] земельну ділянку, у якому зазначалось про те, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року не зареєстровані.З огляду на цю інформацію державний реєстратор [PERSON] прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки. Проаналізувавши доводи сторін у цій частині, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора підлягають частковому задоволенню, а доводи відповідача та третьої особи спростовуються, з огляду на таке. Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній до 1 січня 2013 року) укладений договір оренди землі підлягав державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Порядок реєстрації договорів оренди землі, на час укладання між позивачем і [PERSON] договору оренди землі, регулювався ЗУ «Про оренду землі», Порядком ведення Поземельної книги і Порядком ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009року за №1021 і Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затверджених наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02 липня 2003 року №1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за №641/7962). Як вже зазначалось вище, 24 січня 2007 року, укладений між Позивачем і [PERSON]. договір оренди землі було зареєстровано у Тростянецькому районному міжрегіональному відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що свідчить відповідні записи як на самому договорі, так і у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 040763500135 і це також визнається сторонами. Тобто державна реєстрація договору оренди землі, укладеного між позивачем і відповідачем [PERSON] була проведена відповідно до вимог законодавства, чинного на час такої реєстрації, яке не вимагало подальшої додаткової реєстрації права оренди земельної ділянки за позивачем. Разом із тим, прийняття державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки належної [PERSON] за ФОП [PERSON] відбувалось під час дії Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 18 цього Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 5, 6, 11 частини 1 статті 24 вказаного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 10Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державного реєстратора зобов'язано встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обовязково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобовязані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов'язаний перевірити всю можливу інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації. На необхідності перевірки вказаної інформації також наголошувалось у листі Державної реєстраційної служби України №2951/05-15-13 від 6 серпня 2013 року "Щодо запобігання випадків подвійної реєстрації право оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами" згідно з яким, з метою недопущення одночасного існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку, у випадку проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку, сформовану у результаті виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), державному реєстратору слід запитувати інформацію про наявність або відсутність зареєстрованих договорів у органів, що здійснювали таку реєстрацію до 1 січня 2013 року, зокрема виконавчих комітетів сільської, селищної, міської ради за місцем розташування земельної частки (паю). Як вбачається з матеріалів справи27 жовтня 2016 року під час прийняття рішення про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ФОП [PERSON] державний реєстратор КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Вязівської сільської ради Сумської області [PERSON] не врахувала наведених положень законодавства та розяснень Державної реєстраційної служби України, не вчинила всіх належних дій для запобігання випадків подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами, зокрема не направиввідповідного запиту з метою отримання відомостей з Державного реєстру земель, який діяв до 1 січня 2013 року, з метою перевірки даних щодо зареєстрованих прав оренди на спірну земельну ділянку. Внаслідок цього відбулась державна реєстрація декількох прав оренди за різними особами на одну земельну ділянку, що є неприпустимим і само по собі є підставою для скасування прийнятого державним реєстратором рішення. Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26 жовтня 2011 року, передбачено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог в частині скасування прийнятого державним реєстратором та оскаржуваного позивачем рішення про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею 3,9513 гектарів, кадастровий номер 5925084600:00:001:0756, належної [PERSON] за ФОП [PERSON] на підставі договору оренди землі від 25 жовтня 2016 року. Разом із тим, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо визнання вказаного рішення протиправним не підлягають задоволенню, оскільки така вимога не відповідає способам захисту передбаченим статтею 16 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 88 ЦПК та керується тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з розясненнями викладеними у п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем під час звернення до суду з позовом було сплачено судовий збір за двома вимогами в сумі 3200 грн., у звязку із чим, внаслідок часткового задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у дольовому порядку по 800 грн. (1600 грн. + 800 грн.)/3) з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial