Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем,посилаючись на те,що шлюбні відносини між ними не склались із-за небажання відповідача піклуватись про створення нормальних сімейних стосунків,дбати про матеріальне забезпечення сім"ї. Це стало причиною припинення шлюбних відносин у вересні 2014році, вважає, що сім"я їх розпалась, миритися з відповідачем не бажає, а тому просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], визначити місце проживання дитини з нею. У судове засідання позивач не з"явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, на розірванні шлюбу наполягає, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач повторно у судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином за останнім відомим місцем його проживання, причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надсилав. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справ ідоказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110,ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя, суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини подружнього життя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2012 року, від якого мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Сімейне життя у сторін не склалось із-за небажання відповідача дбати про сім"ю та її матеріальне забезпечення, піклуватись про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги. Ці обставини призвели до того, що сторони у вересні 2014році остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини, подружніх стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, спільним побутом не пов»язані. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припинення шлюбу, суд вирішує справу по суті. Відповідно до ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а тому примушувати позивача до спільного проживання з відповідачем суд вважає недоцільним. За таких обставин, суд вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище [PERSON]. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача. На підставі ст.ст.105, 110, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved