Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Яготинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення боргу по аліментах та стягнення пені за несплату аліментів. Свої вимоги обгрунтувала наступним. 25 червня 2016 р. вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Яготинського районного суду від 03.09.2018 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано та стягнуто із [PERSON] аліменти на утримання доньки у розмірі 1/3 частини його доходу, щомісячно, до досягнення донькою повноліття, та аліменти на її особисте утримання у розмірі 1/6 частини його доходу, до досягнення донькою трьохрічного віку. З липня 2018 р. вона разом із малолітньою донькою проживає у [ADDRESS] , де й зареєстрована. Її донька [PERSON] зареєстрована в будинку, що належить батькам її колишнього чоловіка: [PERSON] та [PERSON] за адресою: с. Смотрики Пирятинського району Полтавської області. Відповідач визнає, що їх донька проживає разом з нею в [ADDRESS] , про що він вказував у заяві від 18.11.2018 р., адресованій начальнику служби у справах дітей та сім"ї Яготинської РДА. Вона неодноразово зверталася до колишнього чоловіка та його батьків з проханням надати дозвіл на зняття доньки з реєстраційного обліку у Смотриківській сільській раді Пирятинського району Полтавської області. Проте, листом за № 02-48/66 від 26.02.2019 р. сільської ради у задоволенні її заяви було відмовлено та рекомендовано вирішити спір про зняття з реєстраційного обліку дитини в судовому порядку, оскільки батько дитини заяви відповідного змісту до сільради не подавав. Така позиція відповідача та його батьків-власників будинку, в якому зареєстрована дитина, шкодить її інтересам та інтересам їх дитини. Відповідач не виконує рішення суду щодо сплати аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості за виконавчим листом № 382/1138/18 у виконавчому провадженні № 57423538, станом на 31.01.2019 р. заборгованість з примусового стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини складає 7787, 76 грн., а заборгованість зі сплати аліментів на її особисте утримання до досягнення донькою трьохрічного віку- 4005,44 грн. Відповідач не визнає наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, а тому не сплачує заборгованості, яка виникла із 06.07.2018 р. Відповідно до розрахунку неустойка (пеня) на заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки станом на 31.01.2019 р. становить 11 657, 10 грн., а неустойка (пеня) на заборгованість зі сплати аліментів на її особисте утримання - 5 914, 34 грн. Оскільки суми нарахованої неустойки (пені) на заборгованість зі сплати аліментів значно перевищують розмір заборгованості зі сплати аліментів, то розмір неустойки (пені), що підлягає до стягнення буде становити не більше 100 відсотків заборгованості. Просила визначити місцем проживання дитини місце проживання її матері, стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) нараховану на заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої доньки за період із 06.07.2018 р. по 31.01.2019 р. в сумі 7 787, 76 грн., неустойку (пеню) нараховану на заборгованість зі сплати аліментів на її особисте утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку за період із 06.07.2018 р. по 31.01.2019 р. в сумі 4 005, 44 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору та за надання правничої допомоги. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 16 травня 2019 р. відкрито провадження у справі. На підставі заяви представника позивачки [PERSON] про відмову від частини позовних вимог, подану 11 березня 2020 р., ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 17 серпня 2020 р. прийнята відмова представника позивачки в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини. В судовому засіданні представник позивачки та позивачка підтримали позовні вимоги та пояснили, що заборгованість по аліментам була відповідачем погашена. Відповідач та його представник проти позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання її матері не заперечували, а в задоволенні решти позовних вимог просили відмовити, мотивуючи це тим, що на момент ухвалення рішення про стягнення з відповідача аліментів він не працював. Рішенням суду від 3 вересня 2018 р. з нього стягнуто аліменти з моменту подачі позивачкою заяви, тобто з 6 липня 2018 р. Виконавчий лист звернутий до виконання у жовтні 2018 р., коли він вже працевлаштувався. Таким чином, борг був нарахований за липень, серпень, вересень 2018 р. за період, визначений у судовому рішенні і одразу заборгованість почалась стягуватися працівниками виконавчої служби із заробітної плати. Крім цього, він також звернувся до виконавчої служби з заявою про стягнення з нього 70 % заробітної плати на погашення заборгованості та погашав заборгованість самостійно. Тому вважає, що він не винен у виникненні заборгованості, не ухилявся від сплати аліментів, не приховував свого місця проживання чи роботи, а стягнення провадилось виконавчою службою із його заробітної плати. Представник третьої особи служби у справах дітей Яготинської РДА Балим М.В. у вирішенні справи покладалася на розсуд суду, пояснивши, що [PERSON] не заперечував проти визначення місця проживання доньки за місцем проживання матері. 13 лютого 2019 р. батькам дитини було надано розпорядження за № 43 "Про встановлення порядку побачення батька з дитиною, який проживає окремо від неї". Служба у справах дітей Яготинської РДА підтримує свій висновок про визначення місця проживання доньки сторін [PERSON] з матір"ю. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та учасниками справи. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно роз`яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) від 08.01.2009 p., заява №41615/07; «Мамчур проти України» (Mamchur V. Ukraine) від 16.07.2015 р., заява № 10383/09). З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона працює начальником Пирятинського РВ ДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції та їй відомо, що заборгованість з відповідача по аліментах стягувалась з нього одночасно із присудженими сумами аліментів в загальному розмірі 50 % від заробітку. Також відповідач надавав виконавчій службі копії квитанцій про погашення ним заборгованості та просив стягувати з нього 70 % заробітної плати в рахунок погашення заборгованості. В судовому засіданні установлено, що сторони від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , (копія свідоцтва про народження, а.с. 13). 03.09.2018 р. шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивачки на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/3 частини його доходу, щомісячно, до досягнення донькою повноліття та аліменти на особисте утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частини його доходу, до досягнення донькою трьохрічного віку, починаючи із 6 липня 2018 р. , (а.с. 10-12, виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження, а.с. 64-66). Позивачка з донькою з липня 2018 р. проживають в [ADDRESS] , (а.с. 14, 22). Донька позивачки зареєстрована в будинку, належному батькам колишнього чоловіка позивачки: [PERSON] та [PERSON] за адресою: с. Смотрики Пирятинського району Полтавської області. З довідки КНП "ЯЦПМСД" (а.с. 21) вбачається, що [PERSON] протягом 2017-2018 рр. неодноразово хворіла ОРІ та потребує догляду матері. Враховуючи, що відповідач визнає вимоги позову в частині визначення місця проживання дитини по місцю проживання матері, а також приймаючи до уваги висновок служби у справах дітей та сім"ї Яготинської РДА від 29.08.2019 р. (а.с. 80), суд вважає, що місце проживання малолітньої дитини доцільно визначити за місцем проживання її матері [PERSON] 18.10.2018 р. державним виконавцем Пирятинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області Ціко В.О. винесено постанову про звернення стягнення на доходи [PERSON] , який працює в ТОВ "Вог Ритейл" та постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 50 % до виплати загальної суми боргу - 6461,79 грн., далі у розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення донькою повноліття, згідно виконавчого листа № 382/1138/18, виданого 03.09.2018 р., (а. с. 67). З повідомлення ТОВ "Вог Ритейл" від 26.10.2018 р. (а.с. 68) вбачається, що [PERSON] звільнений з роботи 31.08.2018 р. у зв"язку із переведенням до ТОВ "Центуріон-Дістрібюшин" згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. 07.11.2018 р. державним виконавцем Пирятинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області Ціко В.О. винесено постанову про звернення стягнення на доходи [PERSON] , який працює в ТОВ "Центуріон-Дістрібюшин" та постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 50 % до виплати загальної суми боргу - 8145,12 грн., далі у розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 06.07.2018 р. до досягнення донькою повноліття, згідно виконавчого листа № 382/1138/18, виданого 03.09.2018 р. Стягнення згідно вищевказаних постанов не проводились. З повідомлення ТОВ "Центуріон-Дістрібюшин" від 04.04.2019 р. (а.с. 70) вбачається, що [PERSON] звільнений з роботи 31.03.2019 р. у зв"язку із переведенням у ТзОВ "Вест Петрол Маркет". Стягнення згідно постанови ВП № 57423538 та постанови ВП № 57422977 від 07.11.2018 р. по виконавчому листу 382/1138/18 від 03.09.2018 р. припинено. Постановою державного виконавця Пирятинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області Ціко В.О. від 11.04.2019 р. звернуто стягнення на доходи [PERSON] у розмірі 25 % до виплати загальної суми боргу- 9664,8 грн. у розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення донькою повноліття. Заборгованість у вказаному розмірі на даний час погашена та позивачка відмовилась від позовних вимог в цій частині. З моменту пред"явлення виконавчих листів до виконання на підставі заяви [PERSON] від 10 жовтня 2018 р. виконавчою службою було звернуто стягнення на заробітну плату відповідача, у період із листопада 2018 р. відповідач сплачував аліменти та суму заборгованості, (розрахунок, а.с. 45-46), також 10 липня 2019 р та 25 липня 2019 р. сплатив 1000 грн. заборгованості по аліментам, (квитанції, а.с. 47). З заяви [PERSON] від 25.08.2019 р. (а.с. 73) вбачається, що він звернувся до Пирятинського РВ ГТУЮ у Полтавській області із заявою, в котрій просив відраховувати із його заробітної плати 70 % для погашення заборгованості по аліментах. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів та для задоволення вимог в цій частині підстав немає. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Частиною 3 статті 195 СК України передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до частини 1 статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. При цьому частина третя статті 197 СК України визначає можливість звільнення платника від сплати заборгованості за рішенням суду, якщо вона виникла внаслідок не пред`явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Тобто, законодавством покладено обов`язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як на стягувача, так і на боржника, та передбачено відповідні наслідки невиконання такого обов`язку для кожної сторони. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, має встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини у її виникненні особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність в одержувача аліментів права на стягнення неустойки. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Під час розгляду справи установлено, що рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки своєчасно було спрямоване для виконання до Пирятинського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, було звернено стягнення на заробітну плату [PERSON] . Відповідач частково погашав заборгованість по аліментам. 25.08.2019 р. останній звернувся до Пирятинського РВ ГТУЮ у Полтавській області із заявою про відрахування з його заробітної плати 70 % для погашення заборгованості по аліментах. Досліджені під час розгляду справи докази спростовують твердження позивачки про те, що відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про те, що заборгованість зі сплати аліментів на користь позивачки виникла за відсутності вини відповідача [PERSON] . Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами статті 196 СК України для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, а позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, по`вязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником позивачки надано на підтвердження своїх вимог додаткову угоду про виплату гонорару до договору-доручення про надання правової допомоги, укладену 10.03.2020 року між нею - адвокатом Коваль Л.М. та позивачкою [PERSON] , а також надано акт приймання-передачі виконаних робіт (послуг), квитанцї до прибуткового касового ордера за Договором-дорученням про надання правової допомоги, (а.с. 112-115). В силу ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи у разі часткового задоволення справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, суд вважає, що на користь позивачки із відповідача слід стягнути 2500 грн. понесених витрат на правничу допомогу. Оскільки позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини задоволені, то на користь позивачки із відповідача також необхідно стягнути 768, 40 грн. судового збору.

Outcome: partial