Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-19 00:00:00

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю і пояснила суду, що її покійний брат, який є покійним сином позивача, прапорщик [PERSON] проходив військову службу з 1988 року по 2000 рік. Перебуваючи на військовій службі в Збройних силах Російської Федерації, під час виконання учбово - тренувального десантування, виконуючи службові обов`язки 12 травня 2000 року загинув.. Після смерті сина, позивач звернулася у пенсійний фонд з документами, які їй надійшли з Російської Федерації про смерть сина військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби і з 16.01.2001 року їй була призначена і виплачувалась надбавка до пенсії, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця. Проте з 01.09.2009 року Управлінням пенсійного фонду України в м. Рівне, було припинено виплату надбавки, як члену сім`ї загиблого в зв`язку з відсутністю у позивачки статусу та посвідчення члена сім`ї загиблого, хоча на протязі восьми років виплата проводилася, згідно поданих документів про загибель сина. Після цього позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міського виконавчого комітету з приводу встановлення їй статусу у відповідності до пункту 1 статті 10 Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту ". Відповідачем 19.10.2009 року було дано їй відповідь за № 01/9-6496 в якій вказано, що комісія Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міського виконавчого комітету по наданню статусу розглянула подані документи і відмовила позивачу у наданні вищезазначеного статусу. Позивач вважає рішення Управління праці та соціального захисту населення від 05.10.2009 № 784, незаконним та необгрунтованим, виходячи з наступного, з поданих документів чітко видно, що [PERSON] , 1969 року народження загинув під час виконання службових обов`язків. Це вказано у витязі з наказу командира військової частини [NUMBER] №87 від 13.05.2000 року, про виключення із списків частини у зв`язку зі смертю, та у витязі з наказу командира військової частини [NUMBER] №011-ПМ від 08.06.2000 року, про виключення із списків частини у зв`язку зі смертю. Також зазначені обставини описані та підтверджуються заключенням по кримінальній справі про загибель ст.прапорщика військової частини [NUMBER] [PERSON] , та постановою про припинення кримінальної справи від 12.07.2000 року. Факт загибелі [PERSON] також вказано в акті розслідування від 18.05.2000 року, медичного свідоцтва про смерть № 185 від 13.05.2000 року. Як видно з зазначених документів факт загибелі [PERSON] підтверджено достеменно. Причино - наслідковий зв`язок його загибелі під час виконання службових обов`язків встановлено, тому у відповідності до пункту 1\~ статті\~ 10 Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту": сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів, вона є членом сім`ї загиблого військовослужбовця.. Відповідач в порушення вищезазначеної норми діючого Закону, трактує його на власний розсуд і слова "зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону", які відносяться до слів "прирівняних до них осіб", безпідставно відносить до всіх перерахованих у даному пункті категорій осіб, що є недопустимим перекрученням трактування Закону, та порушенням її конституційних прав. Позивач також посилається на роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України від 26.10.1998 року за № 01-3/1589-05-3, де передбачено, що пункт 1 статті 10 Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту" поширюється на членів сім`ї померлих військовослужбовців, захворювання яких одержано в період проходження військової служби, незалежно від місця служби та участі в бойових діях, якщо причинний зв`язок їх смерті пов`язаний з отриманим захворюванням. Аналогічне роз`яснення зазначено у листі головного фінансового управління Міністерства оборони України від 10.11.1998 року за№ 146/3/20/6037. Відповідач подав письмові заперечення проти позову, та просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до пункту 1 статті 10 Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту": сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Приймаючи до уваги відповідь начальника ВЛК Західного регіону № 1014 від 04.12.2009 року, в якій зазначено, що причинний зв`язок смерті ст. прапорщика [PERSON] встановлений, документами які необхідно витребувати з Російської Федерації, завірені копії, яких долучено до матеріалів справи. Згідно з висновком судово - медичної експертизи, свідоцтво № 185 від 13.05.2000 року в якому зазначено, що смерть, [PERSON] настала в наслідок травми отриманої під час виконання обов`язків військової служби. Проте, управлінням праці та соціального захисту населення Рівненського міського виконавчого комітету не були прийняті до уваги вимоги Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту", та подані позивачем документи і прийнято рішення від 05.10.2009 року № 784 щодо відмови у встановлені статусу особи на яку поширюється чинність Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту". Відповідач також безпідставно вимагає документи, які б підтверджували, що на момент смерті [PERSON] був громадянином України. Позивач громадянка України, тому на неї поширюються положення: «Угоди про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців», ратифікованої Законом України № 144/96-ВР від 26.04.1996 року. Статтею 1 цієї Угоди передбачено, що вона є член сім`ї загиблого військовослужбовця. У статті 2 передбачено, що незалежно на якій території вона проживає, має право на пільги передбачені національним законодавством. Тобто зазначена угода чітко передбачає її право на отримання статусу у відповідності до пункту 1 статті 10 Закону "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту". Угодою між державами-учасницями співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року ратифіковану Законом України від 7 червня 2001 року N 2495-III, передбачено - стаття 1 На громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання. Положеннями даної угоди передбачено визнання та збереження пільг на територіях держав учасниць, а також передбачення пільг національним законодавством, для осіб, які проходили службу і переїхали до інших держав, тобто взаємне визнання пільг засвідчується міжнародними угодами ратифікованими на території України. Згідно п.5 рішення Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року № 9, «... при здійсненні правосуддя судам під час розгляду справи необхідно піддавати оцінці нормативно-правові акти будь-якого державного органу (згідно ст..6 Конституції України від 28.06.1996 року органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України) на відповідність їх як Конституції так і закону. Якщо при цьому буде встановлено, що нормативно правовий акт. Який підлягає застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов`язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини». Конституційний суд України в п.4 свого рішення від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 (справа № 1-21/2005) роз`яснив, що «... гідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних закон не допускає звуження змісту існуючих прав і свобод. Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміри. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами і свободами,, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.» Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 2 статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», якщо акти або їх окремі положення визначаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються не чинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Отже відповідач в порушення норм Конституції України, діючого законодавства, а також зазначених вище роз`яснень безпідставно відмовив позивачу у встановлені вищевказаного статусу чим порушив її права. На підставі викладеного,

Outcome: approved