Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

31.10.2019 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, в своєму позові посилаються на те, що [INFO] померла їх матір [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, уввійшов житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0962 га, розташована в [ADDRESS] , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Спадкодавиця залишила заповіт, яким заповідала все майно позивачам. За рішенням Фастівського міськрайонного суду від 01 грудня 2009 року визнано право власності за позивачами на спадковий будинок. Позивачі звернулися до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини щодо земельної ділянки. Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку в зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку, що призвело до звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.11.2019 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засідані представник позивачів позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи, повідомлений належним чином, надав письмову заяву де проти позову не заперечує та просив справу слухати у його відсутність. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши представника позивачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої уввійшов житловий будинок [ADDRESS] , який належав спадкодавиці на підставі договору дарування будинку від 24.05.1977 року та земельна ділянка площею 0,0962 га, розташована в [ADDRESS] , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3224955300:01:001:0067, що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 223015 виданого Борівською сільською радою 13.11.2006 року. Спадкодавець залишила заповіт, посвідчений Панченко Н.М., секретарем виконавчого комітету Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 43, яким заповідала все майно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивачам по справі. Спадкування є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслдок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.12.2009 року визнано право власності за позивачами на спадковий будинок [ADDRESS] . При зверненні позивачів з заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини на земельну ділянку, Бігіч С.Ю. державний нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області Постановою від 30.10.2019 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0962 га, розташована в [ADDRESS] , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3224955300:01:001:0067, що належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 223015 виданого Борівською сільською радою 13.11.2006 року в зв"язку з відсутністю у позивачів правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку. Виходячі з умов Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.49 ЗУ "Про нотаріат" відмова нотаріуса є обгрунтованою. Перевіряючи доводи позивачів судом з"ясовано, що згідно Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3216980012019 від 05.11.2019 кадастровий номер 3224955300:01:001:0067, цільове призначення земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0962 зареєстровано право приватної власності 13.11.2006 року за [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 223015. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об"єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" передбачив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду, що було зроблено позивачем. З умов Заповіту, який було залишено Спадкодавицею, все належне [PERSON] майно, вона заповідала позивачам у рівних долях. Разом з тим, згідно рішення Фастівського міськрайонного суду від 01.12.2009 року було визнано право власності на спадковий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , що становить 3/10 частки від домоволодіння; за [PERSON] , що становить 3/5 частки від домоволодіння; за [PERSON] , що становить 1/10 частки від домоволодіння. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частина 4 ст. 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Позивачі при подачі позову узгодили щодо часток спірної земельної ділянки та просили суд в своїх позовних вимогах визнати право власності за кожним пропорційно часткам у вартості будівлі та споруд, які перейшли за рішенням суду. Відповідач проти позовних вимог не заперечував. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов обгрунтований та такий, що підлягає задоволеню.

Outcome: approved