Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У вересні 2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області про поновлення його на посаді начальника групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який неодноразово уточняв з приводу розміру середнього заробітку. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до наказу №95-к від 06 липня 2015 року по відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області на виконання рішення Жидачівського районного суду від 01.07.2015 року, його було поновлено на посаді начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА з 20.05.2015 року та зобов"язано приступити до виконання посадових обов"язків із 07.07.2015 року. Наступного дня, тобто 08.07.2015 року відділом освіти було видано наказ №337 про зміни в штатному розписі групи технічного нагляду та виведено з штату групи технічного нагляду посаду начальника господарської групи(1 ставка) та посаду робітника (0,5 ставки) з 09.09.2015 року. Наказом по відділу освіти Жидачівської РДА №201-к від 04.09.2015 року його було звільнено з посади начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА з 08.09.2015 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що його було звільнено із порушенням вимог чинного законодавства, зокрема він був звільнений з посади начальника господарської групи з 08.09.2015 року, а виведення посади начальника господарської групи із штату мало відбутись 09.09.2015 року, тобто звільнення його з посади відбулось, коли ще посада не була виведена із штату, тобто скорочення посади не відбулось. При цьому йому відповідно до вимог чинного законодавства, при наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON],[INFO] та дочки [PERSON],[INFO], формально було запропоновано вакатні посади та не було запропоновано жодної вакантної посади, які б відповідали його досвіду адміністративної роботи, створювала б належні умови праці. Також вважає, що посилання у наказі по відділу освіти №337 від 08.07.2015 року щодо необхідності змін в штатному розписі групи технічного нагляду на те, пов"язане із виконанням рішення сесії Жидачівської районної ради "Про затвердження бюджету Жидачівського району на 2015 р." та нестачею бюджетних асигнувань на оплату праці працівнивників групи технічного нагляду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки одночасно в штат групи було введено посади провідного спеціаліста з кадрової роботи (0,5 ставки), енергоменеджера(0,5 ставки) і механіка (1 ставка). За вказаних обставин вважає, що його було звільнено із займаної посади без додержання вимог ст.42 КЗпП України, а тому із посиланням на вимоги ст.ст. 42,232,233,235 КЗпП України, просив поновити його на посаді начальника групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області та стягнути із відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та судові витрати. У судовому засіданнні позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правої допомоги - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити із підстав, зазначених в позовній заяві. Представники відповідача - відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області, за довіреністю [PERSON], [PERSON] та його керівник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечили. Подали письмове заперечення проти позову, в якому вказали, що при звільнення відповідача із займаної посади начальника групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА відбулось у зв"язку із змінами у штатному розписі групи технічного нагляду відділу освіти та при цьому було дотримано вимоги чинного трудового законодавства, зокрема йому було запропоновано при звільненні всі вакантні посади в штаті групи технічного нагляду: механіка, сторожа, а також вакантні посади у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах, що відповідає вимогам закону. Однак, від запропонованих вакансій позивач відмовився, наводячи різні мотиви. Заслухавши позивача, його представника, представників відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу №95-к від 06.07.2015 року позивач був поновлений на посаді начальника господарської групи відділу освіти, що стверджується записом у його трудовій книжці(а.с.22). Наказом №331 від 05.07.2015 року на виконання рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01.07.2015 року, позивача [PERSON] було поновлено на посаді начальника господарської групи та було внесено зміни у штатний розпис групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області та введено у штат групи посаду начальника групи з 20.05.2015 року(а.с.72). Наказом №337 від 08.07.2015 року по відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області "Про зміни в штатному розписі групи технічного нагляду відділу освіти" було ліквідовано посаду начальника групи технічного нагляду з 09.09.2015 року та позивача [PERSON] попереджено про наступне звільнення із займаної посади, що не заперечується відповідачем. Наказом №201-к від 04.09.2015 року [PERSON] звільнено з посади начальника господарської групи відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області з 08.09.2015 року згідно із п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до матеріалів справи (а.с.45-48,85) позивачу [PERSON] протягом періоду часу із 25.08.по 08.09.2015 року відповідачем пропонувались вакантні посади у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах, що також не заперечується позивачем. Згідно із штатним розписом групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області станом на 07.07.2015 рок, у штаті наявні 15 посад, в тому числі посада начальника групи технічного нагляду(а.с.73). Відповідно до штатного розпису групи технічного нагляду відділу освіти Жидачівської РДА Львівської області станом на 12.10.2015 року, у штаті групи 14 посад та посада начальника групи технічного нагляду відсутня. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Таким чином, аналізуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що дійсно у відповідача, у групі технічного нагляду, мало місце скорочення штату працівників, за рахунок посади начальника групи, на яку був поновлений позивач із 20.05.2015 року на підставі рішення Жидачівського районного суду, а тому доводи позивача про те, що при його звільненні на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, фактично не відбулось скорочення штату, судом до уваги не беруться. Щодо доводів позивача про те, що при його звільненні не були дотримані вимоги ст.42 КЗпП України, то суд зазначає наступне. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а п.2 цієї статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах1,2 і 6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Разом з тим, законом встановлюються певні засади здійснення такого звільнення та гарантії для вивільнюваних працівників. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України висловлену в постанові судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі №6-40цс15, де вказано, що частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця, а тому доводи позивача [PERSON] про те, що після його звільнення із посади на інші посади у групі технічного нагляду були прийняті інші особи, суд не бере до уваги. Відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З доводів відповідача вбачається, що позивачу [PERSON] було запропоновано до моменту звільнення вакантні посади у підпорядкованих відділу освіти навчальних закладах, однак від всіх пропозицій позивач відмовився, що також підтверджено в судовому засіданні і не оспорюється відповідачем. За таких обставин, вимоги позивача [PERSON] про поновлення на роботі, не можуть бути задоволені судом, оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства України. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені судом, оскільки в судовому засіданні позивачем не доведено факту порушення його законних прав та зазначені вимоги є похідними від вимоги про поновлення на роботі.Така практика застосування діючого законодавства відповідає роз'ясненням, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з подальшими змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів". Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed