Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19. 06. 2003 року, зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського рай управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 191. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивачка [PERSON] 24.04. 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 ( п"ять тисяч) гривень на утримання малолітніх дітей щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягнення ними повноліття, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося , оскільки їх відносини вже давно перестали будуватися на почуттях взаємної любові і поваги, з листопада 2012 року не підтримують шлюбні стосунки і з цього часу проживають окремо . В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити, оскільки вважає, що збереження сім"ї та примирення не можливе. Шлюбні стосунки припинені з листопада 2012 року та з цього часу ведуть окреме господарство, проживають окремо. Крім того просить стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 ( п"ять тисяч) гривень на утримання малолітніх дітей щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягнення ними повноліття Відповідач [PERSON] не заперечував проти розірвання шлюбу, та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 ( п"яти тисяч) гривень на утримання двох дітей, оскільки він не ухиляється від їх виховання та матеріального забезпечення. Майнового спору не виникає. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19. 06. 2003 року, зареєструвавши його у Відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського рай управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 191 ( а.с.14), від сумісного життя мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 15-16). Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати довіри, почуття поваги та любові. Сторони з листопада 2012 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, проживають окремо. Від можливості повторно призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо утримання та виховання неповнолітньої доньки , сторони визначилися у примусовому порядку. Майнового спору у сторін на день розгляду позову про розірвання шлюбу не виникає. Тому на підставі викладеного суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. У відповідності з ст. 180 СК України, батьки зобов"язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Як вбачається з копії свідоцтва про народження ( а.с. 15-16 ) відповідач [PERSON] являється батьком двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 181 СК України , кошти на утримання неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Таким чином, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, оскільки відповідач являється батьком двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. від сумісного шлюбу, а тому і в цій части ні вимоги підлягають задоволення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 ( п"ять тисяч) гривень на утримання малолітніх дітей щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягнення ними повноліття тобто з 24.04. 2015 року і до досягнення ними повноліття, у відповідності до вимог ч.1 ст. 191 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Outcome: approved