Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», мотивуючи позовні вимоги тим, що 02 липня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 000855. Предметом договору є автомобіль - «ВАЗ-2110». На виконання умов договору позивачем 02 липня 2014 року сплачено 7400 грн. з зазначенням призначення платежу: сплата за автомобіль за договором №000855, 11 липня 2014 року сплачено 37 000 грн. з зазначенням: на виконання умов договору. Проте відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату авансового платежу в розмірі 50% від вартості предмету лізингу і лише після цього протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежу. При цьому сплачена сума-7400 грн.- враховується як комісія за організацію та оформлення договору. Позивач вказує, що спірний правочин порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та "Про фінансовий лізинг", тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №000855 від 02 липня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», а також стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь: - 7400 грн., сплачених як комісію за організацію договору, -37 000 грн., сплачених як авансовий платіж, -274 грн., сплачених як комісію за прийом платежів. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі. Крім того, представник позивача просив врахувати, що укладений договір фінансового лізингу суперечить положенням чинного Цивільного кодексу України, оскільки був укладений відповідачем без наявної ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, просив слухати справу у його відсутності, надав письмові заперечення, з яких вбачається, що 02 липня 2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №000855 з відповідними додатками до нього. За умовами договору ТОВ брало на себе обов"язки придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а [PERSON] зобов"язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору. Відповідач зазначив, що позивач особисто підписав кожну сторінку договору, 02 липня 2014 року [PERSON] було написано заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору лізингу та написано заяву на отримання фінансового лізингу. Договір повністю відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору позивачем, згідно з Додатком №1 до вказаного договору, що є його невід"ємною частиною, сплачено 44 400 грн., з яких 7400 грн. -комісія за організацію та оформлення договору та 37000 грн. авансова ціна предмету лізингу. 22 липня 2014 року від [PERSON] надійшла заява про розірвання договору фінансового лізингу №000855 та повернення 44400 грн.. Товариством 05 серпня 2014 року [PERSON] надана письмова відповідь та роз"яснено порядок розірвання договору, повернення коштів. На момент звернення Позивача до суду у ТОВ "Еталон" як лізингодавця не настав обов"язок щодо передачі предмету лізингу відповідно до умов укладеного договору. Умовами договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію данного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідач просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що позов [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» є безпідставним та необгрунтованим, таким що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Судом встановлено, що позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №000855. Предметом договору є "ВАЗ -2110" (а.с.12-20). Судом встановлено, що відповідно до п.8.2.1 спірного договору(а.с.14) лізингові платежі складаються із: а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору; в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу. Пунктами 8.2.2, 8.2.3 спірного договору визначені періодичний авансовий платіж та другий лізинговий платіж за певними формулами. Згідно додатку №1 до укладеного договору фінансового лізингу(а.с.18) зазначена вартість предмета лізингу склала 74000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 37000грн., щомісячний платіж 3083.33 грн., комісія за організацію (10%) 7400грн., комісія за передачу ( 3%) 2220 грн.. У додатку №2 до спірного договору (а.с.19) зазначено вартість предмета лізингу 74000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 37000 грн., викупна вартість 1110грн., відсоткова ставка 12.5%, комісія 5%, період лізингу- 60 місяців, щомісячний платіж 929.52 грн.. Також судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач 02 липня 2014 року сплатив товариству 7400 грн., зазначивши, що сплачується комісія згідно договору №000855, та 11 липня 2014 року - 37000 грн, зазначивши, що сплачується платіж згідно договору №000855. Положення ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" регламентує, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. В матеріалах справи відсутні докази та позивачем таких не надано, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач-ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»- вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. В ході судового розгляду позивачем також не доведено, що у нього були відсутні реальні можливості детально ознайомитись із умовами договору, будь-які посилання позивача на введення його в оману при роз"ясненні умов договору не базуються на доказах. Волевиявлення позивача на укладання саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов'язків згідно з умовами договору Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Позивач вважає укладений договір фінансового лізингу нікчемним в зв'язку з недодержанням сторонами вимоги закону щодо нотаріального посвідчення такого договору, а також в зв'язку з підписанням відповідачем такого договору без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідно до положень ч.2 ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Положеннями ч.1ст.220 ЦК України визначено у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до положень ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.806 ЦК України фінансовий лізинг (далі-лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у свою власність річ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За положеннями ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно положень ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Отже, твердження позивача про нікчемність укладеного договору з підстав, передбачених ч.1 ст.220 ЦК України не ґрунтуються на законі, а недотримання сторонами нотаріальної форми договору за ч.2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що суперечать викладеним вище вимогам закону. Відповідно до ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" лізингові компанії віднесені до фінансових установ. При цьому лізингові операції в Україні проводять як фінансові компанії, так і лізингові компанії, які не зареєстровані як фінансові установи. Згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 08 жовтня 2013 року серії ФЛ №513, ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" взята на облік як юридична особа, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу, тобто за своїм правовим статусом не є фінансовою установою. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати фінансові послуги, регулюється Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 року № 21 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 липня 2005 р. за № 761/11041 ( з відповідними змінами). Згідно роз'яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування. Держава в особі Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України регулює ринок лізингових послуг та здійснює нагляд за лізинговою діяльністю шляхом запровадження внесення інформації про лізингові компанії до Державного реєстру фінансових установ та періодичної звітності цих компаній перед регулятором. За таких обставин суд приходить до висновку, що твердження позивача про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики через відсутність ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, є безпідставними і не ґрунтуються на законі. Згідно положень ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами у справі за вимогами щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, що в свою чергу, виходячи з положень с.212 ЦПК України, є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні.

Outcome: dismissed