Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та його батьком [PERSON] 31.07.2018 р., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики на суму 96 000 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 15.02.2018 р. У зв`язку з невиконанням зобов`язання в добровільному порядку, [PERSON] звернувся до [PERSON] в позовному порядку до Святошинського районного суду м. Києва, який було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 96 000 грн., 3% річних у сумі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою у розмірі 2 019 грн. та судові витрати у розмірі 1 336 грн. 24 коп. 01.08.2018 р. на виконання такого рішення суду видано відповідний виконавчий лист. Проте, знаючи про наявність судового рішення, з метою уникнення виконання рішення суду в примусовому порядку [PERSON] неправомірно подарував 31.07.2018 року своєму батьку [PERSON] належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Вважаючи, вказаний договір дарування фіктивним, позивач просить суд визнати його недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в момент укладення договору дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] від 31.07.2018 року діяли з прямим умислом, спрямованим на фіктивний перехід права власності від [PERSON] та [PERSON] , а не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування з метою приховання майна боржника [PERSON] від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов"язання перед позивачем [PERSON] шляхом звернення стягнення на це майно. Оскільки, такий фіктивний правочин впливає на права позивача в частині задоволення майнових зобов"язань боржника, тому такий позов подано до суду, який просять задовольнити. Будучи присутнім у одному із судових засідань відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнавав, суду пояснював, що 1/3 частка квартири [ADDRESS] дійсно юридично йому належала, проте він ніколи не вважав її своєю, оскільки вона була отримана його батьками, з 2006 року він в цій квартирі не жив, нею не користувався, оскільки має свою сім"ю та інше місце проживання. Батьки вже давно йому говорили, ще до 2018 року про свої наміри продати цю квартиру та купити іншу блище до їх дочки, тобто його сестри, оскільки та опікується ними.На запитання представника позивача та суду зазначив, що на момент укладання договору дарування належної йому 1/3 частки квартири [ADDRESS] 31.07.2018 року він знав про існування рішення суду про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] , проте продаж такої не був з цим пов"язаний, своєму батькові про це рішення суду та взагалі про свої боргові зобов"язання не повідомляв. Будучи присутнім у одному із судових засідань відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнавав, суду пояснював, що відповідач [PERSON] квартирою [ADDRESS] близько шістнадцяти років не цікавиться, в ній не проживав, її не утримував, в ній жили тільки він- [PERSON] та його дружина. В кінці 2017 року у нього та його дружини виникло бажання продати цю квартиру, оскільки вона належним чином не опалюється, постійно відсутня вода, має високий поверх, у зв"язку з чим йому важко підніматися сходами, тоді як він з дружиною люди похилого віку, зокрема він 1939 року народження, та купити іншу блище до їх доньки, яка опікується ними, а саме: приносить їжу, ліки, тощо. [PERSON] подарував йому свою частку цієї квартири, бо вони і так збиралися її продавати, проте при оформленні купівлі-продажу за меншої кількості співвласників формлення такого договору є дешевшим та не потребує участі усіх співвласників. На запитання представника позивача [PERSON] також зазначив, що ініціатором договору дарування був його син [PERSON] , проте про наявність боргових зобов"язань він йому не повідомляв, про них він- [PERSON] не знав, при оформленні договору ніяких арештів не було встановлено, тільки після нового року 2018 року про такі йому розповів. Зазначив і те, що вказану квартиру [ADDRESS] він з дружиною продав 22.12.2018 року громадянину [PERSON] , а 22.02.2019 року вони з дружиною купили іншу квартиру біля своєї доньки, як і планували раніше. Зазначив і те, що продажем квартири [ADDRESS] і купівлею іншої займалася його донька, зокрема розміщувала оголошення в інтернеті, отримувата та потім платила гроші за продаж та відповідно згодом купівлю їх квартири. Ухвалою суду від 03.04.2019 року до розгляду у справі було залучено в якості третьої особи нового власника квартири [ADDRESS] , [PERSON] [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, вказуючи, що [PERSON] є добросовісними власниками квартири [ADDRESS] , яку придбав за реальну, ринкову ціну, у передбачений законом спосіб, для власного проживання в ній разом зі своєю сім"єю. На запитання представника позивача та суду [PERSON] зазначив, що про продаж цієї квартири він дізнався із сайту ОLX, на рахунок її продажу, огляду та оформлення документів він спілкувався із [PERSON] та з його донькою. Зазначив і те, що раніше ніколи він та його сім"я не були знайомі з відповідачами, до купівлі цієї квартири взагалі в м.Київ не проживали. Зараз проживає у купленій ним квартирі [ADDRESS] зі своєю сім"єю, роблять в ній ремонт, зокрема вже замінили старі вікна в квартирі на нові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити, вказуючи на їх безпідставність та недоведеність. Зазначив і те, що наразі є рішення суду про розстрочку заборгованості [PERSON] перед [PERSON] , яке вже виконується, а тому вважає, що в такому випадку [PERSON] позбавлений права задоволення своїх вимог через нерухоме майно боржника [PERSON] . Крім того, зазначив, що договір дарування укладався відповідно до чинного законодавтва з реальними наслідками його настання. Вислухавши пояснення сторін та свідків, їх доводи та заперчення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав. За положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. Згідно вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. В обґрунтування вказаного позову позивач зазначає про фіктивність оспорюваного ним правочину, зокрема договору дарування 1/3 частку квартири [ADDRESS] , який було укладено 31.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] За позицією позивача, [PERSON] та [PERSON] діяли з прямим умислом на фіктивний перехід права власності на майно від [PERSON] до [PERSON] з метою недопущення звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок виконання зобов`язань відповідача [PERSON] по сплаті заборгованості перед позивачем, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва, яким було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 96 000 грн., 3% річних у сумі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою у розмірі 2 019 грн. та судові витрати у розмірі 1 336 грн. 24 коп. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Обов`язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Так, судом встановлено та відповідними доказами підтверджується, що 31.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договорів дарування 1/3 частку квартири [ADDRESS] , який було відповідно нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського отаріального округу Караєвою С.Є. (а.с. 58,59). 22.12.2018 року квартиру [ADDRESS] було продано згідно відповідного договору [PERSON] та [PERSON] - третій особі [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.12.2018 року (а.с. 137, 138) З"ясовано і те, що продаж спірної вартири за своїми наслідками є реальним, оскільки новий власник квартири [ADDRESS] [PERSON] сплативши реальні кошти за ринковою варістю фактичною нею користується, а саме проживає в ній зі своєю сім"єю та робить ремонт, про що останній зазначав у судовому засіданні. Вказані обставини загалом компонуються із поясненнями відповідача [PERSON] , який у судовому засіданні пояснював, що мав давній намір продати кв. [ADDRESS] в якій виключно проживав зі своєю дружиною [PERSON] задля придбання іншої, такої яка б знаходилася поруч з квартирою їх доньки, яка про них піклується та доглядає, тоді як договір дарування 1/3 частки його сином було вчинено, як раз задля подальшого продажу цієї квартри, проте за дешевшим оформленням та без участі [PERSON] Відповідають такі пояснення відповідача і свідченням свідків, які були допитані в суді під присягою, зокрема [PERSON] , [PERSON] , які суду пояснили, що є сусідами по квартирі [PERSON] за його колишнім місцем проживання, а саме [ADDRESS] та неоодноразово чули у січні, лютому 2018 року від дружини [PERSON] про наміри продавати свою квартиру, щоб купити іншу біля їх доньки на лівому березі Києва, у зв"язку з чим питали чи є у них бажаючі покупці. Пояснили і те, що наразі квартиру [ADDRESS] реально ними продано, оскільки в ній живуть інші люди, які роблять ремонт. Враховуються судом також і пояснення третьої особи [PERSON] , який придбав наразі спірну квартиру [ADDRESS] у відповідача [PERSON] та його дружини, зокрема в частині, що такий варіант купівлі квартири він знайшов в мережі інтернет, та те, що рініше, до укладення договору купівлі-продажу квартири, не був знайомий ані з відповідачем [PERSON] , ані з відповідачем [PERSON] , оскільки раніше проживив в м. Маріуполь Донецької області. Крім того, судом встановлено, що на момент укладення договору дарування, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало. Сам факт прийняття судом рішення 25.06.2018 року по стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості, яка наразі частково погашається ним, не свідчить про фіктивність укладеного 31.07.2018 року договору дарування між [PERSON] та [PERSON] Так, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Тоді як, в даному випадку з"ясовано, що ознаки фіктивності при укладені 31.07.2018 року договору дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , відсутні, оскільки реальні наслідки подальшого її відчуження в цілому третій особі свідчать про інше. Укладення такого правочину як дарування з явним умислом його невиконання обома сторонами такого правочину, позивачем не доведена належними та допустимими доказами. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх звязок у сукупності та в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що протягом всього часу розгляду справи в суді позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір дарування частини квартири обидві його строни, а саме [PERSON] та [PERSON] вчиняли такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, або вчиняючи такий правочин, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені таким правочином, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про його визнання недійсним.

Outcome: dismissed