Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до СТОВ „Васьківці" про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі, звільнення та повернення у користування земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в невстановлений термін в період з 23 грудня 2004 року по червень 2006 року невідомою йому особою було підроблено підпис від його імені в договорі оренди землі, укладеному невідомою особою від його імені та СТОВ „Васьківці" в особі директора СТОВ „Васьківці" [PERSON] Зазначений договір був зареєстрований Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії центру ДЗК 01 червня 2005 року за № 040585300120. Позивач у договорі підпис не ставив та доручення на підписання вказаного договору нікому не видавав. Також [PERSON] зазначає, що не підписував та не надавав будь-кому доручення на підписання акту приймання-передачі земельної ділянки. Договір оренди землі не відповідає його волевиявленню. Користування належною позивачу земельною ділянкою площею 2,87 га здійснювалось СТОВ „Васьківці" без його згоди. Орендну плату отримував як компенсацію втрат за користування його земельною ділянкою без його згоди. Позивач просить поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин, оскільки про існування договору оренди між [PERSON] та СТОВ „Васьківці", дізнався в грудні 2010 року після чого звернувся з позовом до суду про визнання вказаного договору недійсним. Проте, на прохання керівника СТОВ „Васьківці", який запевнив, що земельну ділянку він може забрати в будь-який час, він залишив позов без розгляду. На даний час, коли він виявив бажання працювати на належній йому земельній ділянці самостійно та звернувся до відповідача з заявою про її повернення, йому було відмовлено в поверненні земельної ділянки. Вказану причину пропуску звернення до суду просить визнати поважною та поновити пропущений строк звернення до суду для захисту порушеного права. Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2015 року поновлено [PERSON] строк звернення до суду з позовом до СТОВ „Васьківці" про визнання договору оренди землі недійсним, як пропущеному з поважних причин. Позов [PERSON] до СТОВ „Васьківці" про визнання договору оренди землі недійсним задоволено частково. Визнано недійсним договір, укладений 23 грудня 2004 року від імені орендодавця [PERSON] та орендарем СТОВ „Васьківці" на оренду земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, площею 2,87 га, яка знаходиться на території Васьковецької сільської ради Срібнянського району Чернігівської області, зареєстрований Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії центру ДЗК 01 червня 2005 року за № 040585300120. Зобов'язано СТОВ „Васьківці" повернути [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,87 га, розташовану на території Васьковецької сільської ради Срібнянського району Чернігівської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з СТОВ „Васьківці" на користь [PERSON] 243 грн. 60 коп. в повернення сплаченого судового збору та 984 грн. витрат, пов'язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи, а всього 1227 грн. 60 коп. судових витрат. Не погоджуючись з вказаним рішенням СТОВ „Васьківці" подало апеляційну скаргу, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване, ухвалено без з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі та необізнаність про існування такого договору спростовується отриманням позивачем вчасно та регулярно орендної плати за землю від відповідача з дати укладення спірного договору протягом 10 років, що підтверджено самим відповідачем у судовому засіданні, а експертний висновок, який слугував основним мотивом для визнання спірного договору недійсним, не є беззаперечним фактом, а є одним із доказів по справі, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Також, апелянт зазначає, що районний суд залишив поза увагою пояснення свідка та самого позивача, який зазначав, що документи на оформлення договору передавав через місцевих родичів, в зв'язку з тим, що проживає в іншій місцевості. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для застосування до вказаних спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, згідно з ст. 257 ЦК України, оскільки позивач звертався до суду у 2010 році з таким же позовом, однак залишив його без розгляду, а така причина пропущення строку, як обіцянка представника відповідача в будь-який час повернути земельну ділянку не була досліджена судом, не було допитано цю особу, а тому не може бути визнана поважною. Також, апелянт зазначає, що в задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди землі суд відмовив без залучення органу, що здійснює відповідну реєстрацію, що є порушенням норм процесуального права. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], представника відповідача Буряк О.І., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 19 грудня 2003 року Срібнянською районною державною адміністрацією, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,87 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Васьківці, Васьковецька сільська рада, д.№ 280. Між позивачем [PERSON] та відповідачем - СТОВ „Васьківці" 23 грудня 2004 року укладено договір оренди землі площею 2, 87 га, строком на 25 років. Вказаний договір зареєстрований Срібнянським районним відділом Чернігівської регіональної філії центру ДЗК 01 червня 2005 року за № 040585300120. Відповідно до акту приймання-передачі від 23 грудня 2004 року, позивач передав, а відповідач прийняв земельну ділянку. Розглядаючи справу, суд першої інстанції визнав поважними причини пропущення позовної давності та поновив [PERSON] строк звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у грудні 2010 року. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним, суд першої інстанції послався на висновок судово-почеркознавчої експертизи від 21 липня 2015 року № 1438-1439/15-24, в якому зазначено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, тому місцевий суд вказавши, що оспорюваний договір був укладений без волевиявлення [PERSON], дійшов до висновку про недійсність спірного договору на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України та безпідставність користування відповідачем земельною ділянкою позивача. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 5 статті 267 ЦК України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем було вказано, що про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди землі, він дізнався лише у грудні 2010 року. В матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження пропущення позовної давності з поважних причин чи доказів підтверджуючих переривання перебігу позовної давності в зв'язку з чим колегія суддів апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності поважних причин пропущення позовної давності помилковим та необґрунтованим. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення по суті позовних вимог, приходить до такого висновку. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, однак при вирішенні питання про задоволення позову про визнання недійсним договору про оренду землі через відсутність у ньому підпису саме позивача, необхідно вияснити, чи дійсно порушується право позивача та в чому саме полягає це порушення, істотність порушення. Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав. Частиною 3 статті 203 ЦК передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1438-1439/15-24, проведеної Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 21 липня 2015 року, „підписи від імені [PERSON] в графі „Орендавець" в двох примірниках типового договору оренди землі від 23.12.2004 року між [PERSON] та СТОВ „Васьківці"; в двох примірниках акту приймання-передачі земельної ділянки від 23.12.2004 року, виконані рукописним способом пастою кулькової ручки без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] в графі „Орендавець" в двох примірниках типового договору оренди землі від 23.12.2004 року між [PERSON] та СТОВ „Васьківці"; в двох примірниках акту приймання-передачі земельної ділянки від 23.12.2004 року, виконані не [PERSON], а іншою особою". Однак, як зазначено у ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. По справі встановлено, що позивач кожного року, тобто регулярно, отримував орендну плату у грошовій формі, тож відсутність у догові оренди земельної ділянки підпису саме позивача не порушує прав останнього, оскільки отримання орендної плати за користування земельною ділянкою з 2004 року спростовує відсутність волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваного договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку, знайшли своє підтвердження під час перегляду цивільної справи апеляційним судом, а тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є необґрунтованим. Також апеляційний суд вважає обґрунтованими доводами апеляційної скарги щодо розгляду районним судом позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди землі без залучення органу, що здійснює відповідну реєстрацію. Так, у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, постановлюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск строку давності. Якщо ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 80 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене. На підставі викладеного, враховуючи, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 31 липня 2015 року та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Згідно з ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 121 грн. 80 коп. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Outcome: approved