Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

14 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Куйбишевського районного суду Запорізької області з вищевказаною позовною заявою. В обгрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі у справі були власниками квартири до 2014 року, в ній не проживають з квітня 2014 року. Крім того при продажу квартири відповідно до 4.5 договору купівлі-продажу, відповідачі зобов"язувались знятись з реєстрації та звільнити квартиру у строк до 21 квітня 2014 року, проте до цього часу свої зобов"язання не виконали. На даний час відповідачі фактично у помешканні не проживають понад 10 років. Вказаний факт можуть підтвердити свідки, сусіди. Позивач зазначив, що у досудовому порядку врегулювання спору не здійснювалось, оскільки законодавством чітко визначено порядок визнання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням тільки в судовому порядку. Позивач [PERSON] судове засідання надав заяву з проханням слухати справу без його участі. Одночасно позивач у заяві вказав про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві . Відповідачі [PERSON] та [PERSON]в судове засідання не з"явились, про час і місце розгляду справи повідолені належним чином, в судове засідання відповідач [PERSON], надав заяву про розгляд справи за його відсутності , повідомив про повне визнання ним позовних вимог.. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача та відповідачів на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, з'ясувавши позицію позивача та відповідачів у справі, викладені у письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] ( а.с. 12, 16). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2014 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] ( а.с.11). Відповідно до п.4.5 договору купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2014 року, продавці зобов"язувались знятись з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від своїх особистих рчей у строк до 21 квітня 2014 року. Згідно акту №23 про фактичне проживання громадянина та склад його сім"ї від 12 лютого 2019 року, складеного комісією у складі заступника селищного голови, спеціаліста з організаційних питань, счпеціаліста з питань ЖКГ та комунальної власності , керуючого справами виконавчого комітету тв інженера-землевпорядника, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані на підставі облікової картки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Під час обстеження житлового приміщення, опитування сусідів, встановлено, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживає [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають з 2014 року ( а.с.10). З письмових пояснень позивача слідує, що [PERSON] та [PERSON] в зазначеній квартирі не проживають понад з 2014 року, право власності на неї припинено у зв"язку з укладенням договору купівлі-продажу квартири, вони не є членами сім"ї [PERSON]. В добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку, чим створюють перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири, які визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла ( в ому числі і колишній член сім'ї ) втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік , якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без поважних причин понад рік були відсутні в квартирі , яка належить [PERSON], а тому втратили право користування цим житлом. Будь-яких договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави для обмеження прав [PERSON], як власника , не існує. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В зв'язку з вище викладеним визнання особи такою , що втратила право на користування жилим приміщенням , тягне за собою зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою. Суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідачами [PERSON] та [PERSON] створються перешкоди позивачу у використанні ним своєї квартири , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат позивачем не підіймалося.

Outcome: approved