Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

позивач звернувся з позовом до суду, та просить стягнути з відповідача у якості індексованої суми заробітної плати у зв'язку зі збільшенням вартості життя 52 282 грн. 75 коп., та щомісячно стягувати по 2 982 грн. 86 коп. в якості компенсації втраченого заробітку, також просить стягнути 10 000 грн. моральної шкоди ; та стягнути витрати на правову допомогу.У обґрунтування позову посилається на те, що 29 вересня 1997 року на станції «Харків-пасажирський» при переході залізничних шляхів його було травмовано тепловозом, внаслідок чого йому встановлена загальна втрата працездатності - 70% безстроково. У період з 2001 по 2008 р.р. він звертався до суду з позовами про стягнення з відповідача компенсації втраченого заробітку, та на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року на його користь стягнуто з відповідача у якості такої компенсації по 1 215 грн. 68 коп. щомісячно, яку він отримує до цього часу. Виходячи з офіційної інформації про індекс інфляції за період 2014-2016 р.р. індексована сума у зв'язку зі збільшенням вартості життя становить, на його думку, 52 282,75 коп., яку він просить стягнути, посилаючись на ч.1 ст. 1208 ЦК України. Також позивач просив стягнути витрати на правову допомогу. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на вищенаведені обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову, вказуючи у них, що проти задоволення позову він категорично заперечую, виходячи з наступного: спори про відшкодування шкоди [PERSON] сум втраченого заробітку неодноразово розглядалися судами різних інстанцій. Зокрема, судова колегія апеляційного суду Харківської області, у своєму рішенні від 17.06.2008 року по справі № 22-ц-2533/2008 встановила , що : правовідносини між залізницею та [PERSON] , що виникли із зобов»язання про відшкодування шкоди у 1997 році не є продовжуваними; спір про відшкодування встаченого заробітку підлягає вирішенню на підставі вимог ст.. 464 ЦК Української СРСР 1963 року. Окрім того, представник відповідача наголошує на відсутність причинно-наслідкового зв»язку між каліцтвом [PERSON] та втратою заробітку. Щодо моральної шкоди, він зазначає, що моральна шкода за вказані дії вже відшкодовувалася позивачу у сумі 2500 грн, та 500 грн, відповідно до рішень суду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року, 29 вересня 1997 року на станції «Харків-пасажирський» при переході залізничних шляхів позивача було травмовано тепловозом, внаслідок чого він отримав тяжкі тілесні пошкодження - відкритий перелом обох кісток лівої голені в нижній третині, травматичну ампутацію нігтьової фаланги одного пальця правої стопи. Згідно висновку МСЕК і висновком судово-медичної експертизи №411-Д від 4 жовтня 2001 року у зв'язку з травмою загальна втрата працездатності позивача становить 70% безстроково. У період з 2001 по 2008 р.р. він звертався до суду з позовами про стягнення з відповідача компенсації втраченого заробітку, та отримував щомісячно відшкодування втраченого заробітку. На підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 17 червня 2008 року на його користь стягнуто з відповідача у якості компенсації втраченого заробітку по 1 215 грн. 68 коп. щомісячно, яку він отримує до цього часу, а також стягнуто одноразово вартість протезування в сумі 35 897 грн. 50 коп. шляхом перерахування на рахунок ТОВ «Турбота» згідно рахунку-фактурі вказаного підприємства. Визначаючи суму компенсації втраченого заробітку щомісячно, суд виходив з доходів, фактично отриманих позивачем, середня заробітна плата якого складала 1 736 грн. 69 коп., та визначив суму компенсації у розмірі 1 215 грн. 68 коп., що становить 70% від середньої заробітної плати позивача, виходячи з 70% втрати працездатності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Таким чином законом передбачене право потерпілого на перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування йому шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, враховуючи наступне. Спірні правовідносини регулюються ч. 1 ст. 1208 ЦК України, яка і застосовується судом при винесенні рішення. Позивачем надано розрахунок, згідно з яким загальна сума індексації за період з серпня 2014 по 2016 р.р. становить 52282,75 грн.. Вказані вимоги підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення втраченого середнього заробітку, суд приходить до висновку про необгрунтованість вказаних вимог, виходячи з наступного. Влаштувавшись на основну роботу на посаду юристконсульта, позивач вже мав інвалідність, що не заважала йому виконувати свої трудові функції повних 9 місяців. Відповідно до висновку судово-медичного обстеження № 411-Д від 2001 року, позивачеві встановлена стійка втрата працездатності, позивач переосвідченню не підлягає. Через відсутність у матеріалах справи достатніх та належних доказів, що підтверджують неможливість позивача виконувати свої трудові обов"язки юристконсульта у ПП "Земля та люди" саме внаслідок ампутації у 1997 році нігтьової фаланги одного пальця правої стопи, відшкодовувати втрачений заробіток позивача за рахунок ДП "Південна залізниця" немає підстав. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених вимог, виходячи з наступного. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягення з відповідача моральної шкоди, однак на підтвердження суми вказаної моральної шкоди не надано жодних доказів, не зазначено, у чому саме виражалася моральна шкода від дій відповідача, який причинно-наслідковий зв"язок між діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою. Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. Суду не надано письмових доказів на підтвердження суми правової допомоги, а тому у цій частині позовних вимог повинно бути відмовлено.

Outcome: partial