Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], неповнолітнього [PERSON] за участю служби у справах дітей Вінницької міської ради, в якому просила суд визнати [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] з дня їх вибуття - з 20.08.2012 року та зобов'язати Ленінський РВ УМВС України у Вінницькій області в особі сектору в справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка [PERSON] та її сини [PERSON], [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] є невісткою позивачки, а [PERSON] - онук, які в свій час за згодою всіх співвласників вселилися і зареєструвалися у даній квартирі, але у зв'язку з конфліктами на побутовому ґрунті, 20.08.2012 року відповідачка [PERSON] забрала усі свої та дитячі речі і добровільно виселилася з квартири. З того часу відповідачі не проживають у спірному житлі, своїх речей в будинку не зберігають, участі в оплаті комунальних платежів не беруть, всі обов'язки по утриманню даного будинку та догляду, покладені лише на позивача. З моменту добровільної зміни відповідачами свого місця проживання та до теперішнього часу, позивач неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою знятися з реєстраційного обліку, так як їй доводиться сплачувати по комунальним рахункам за спірну однокімнатну квартиру, але відповідачі добровільно відмовляються знятись з реєстрації та оплачувати комунальні послуги також не збираються, оскільки вони оплачують комунальні послуги за місцем фактичного проживання. Ухвалою суду від 05.02.2014 року до участі в даній справі було залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 39). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви та письмових пояснень (а.с. 86-87), просили позов задовольнити. На запитання суду позивач [PERSON] пояснила, що за її згодою та згодою інших співвласників квартири, відповідачка [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як дружина її сина - [PERSON], у яких згодом народився син [PERSON], котрий також проживав і був зареєстрований в даній квартирі. Проте, згодом між позивачкою та відповідачкою почали виникати конфлікти на побутовому грунті і позивачка сказала, щоб відповідачів у цій квартирі більше не було, вона не бажає більше щоб вони проживали і були зареєстровані у її квартирі. 20.08.2012 року відповідачі добровільно виселися з квартири, забравши всі свої речі та до теперішнього часу в спірній квартирі не проживають, своїх речей в будинку не зберігають, участі в оплаті комунальних платежів не приймають. Відповідач [PERSON], яка діє також як законний представник неповнолітнього [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Суду пояснили, що відповідачка [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як дружина сина позивачки - [PERSON], у яких згодом народився син [PERSON], котрий також проживав і був зареєстрований в даній квартирі. Підтвердили пояснення позивачки про те, що між позивачкою та відповідачкою виникали конфлікти та сварки на побутовому грунті. На різдвяні свята 2014 року відповідачка з чоловіком і сином поїхали до батьків в с. Білки Іллінецького району Вінницької області, але повернувшись у м. Вінницю додому, позивач не впустила їх в квартиру. Тому вони з поважних причин з січня 2014 року не проживають у спірній квартирі, хоча в ній залишилися їх речі. Зазначили, що іншого житла крім спірної квартири вони з дитиною не мають. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечив щодо задоволення позову. Суду пояснив, що позивачка є його матір'ю, а відповідачі по справі є його дружина та син. Він є співвласником спірної квартири, тому вважає, що відповідачі є його сім'єю та мають право на проживання в даній квартирі. Підтвердив пояснення відповідачки про не проживання у даній квартирі з поважних причин. Зазначив, що він також приймає участь в оплаті за комунальні послуги по квартирі та інших витратах. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої позов підтримує, просить слухати справу у його відсутність (а.с. 46). Представник управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до судового засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої просив слухати справу його відсутність, щодо заявлених позовних вимог покладається на розсуду суду (а.с. 80). Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради до судового засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд розглянув справу у відсутність третьої особи на підставі наявних у справі доказів (а.с. 42, 43, 57, 78). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що зі сторонами знайомі, є сусідами по будинку. Суду пояснили, що особисто їм невідомі причини не проживання відповідачів у спірній квартирі. Лише зі слів позивачки [PERSON] їм відомо про її сварки з невісткою. А чи добровільно, чи в зв'язку з певними перешкодами відповідачі не проживають в даній квартирі їм не відомо. Вони бачили, як 20 серпня 2012 року [PERSON] і [PERSON] складали в машину якісь коробки і пакети, але що саме там знаходилось вони не бачили. При цьому свідки не цікавились з яких причин та куди вони їдуть. На даний час в спірній квартирі відповідачі не проживають. Проаналізувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно із ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 212 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками однокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.05.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2009 року (а.с. 10-13). Відповідно до особового рахунку [NUMBER] та довідки про склад сім'ї №480 від 20.02.2014 року, виданих МКП ЖЕК №7 особовий рахунок на вказану квартиру відкритий на ім'я позивачки [PERSON], яка зареєстрована в ній, а також зареєстровані син [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON] та онук [PERSON] (а.с. 8, 63). [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2008 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 84). По справі встановлено, що після реєстрації шлюбу із [PERSON] відповідачка [PERSON] за згодою всіх співвласників вселилася до даної квартири та з 22.07.2009 року була в ній зареєстрована. [INFO] в них народився син [PERSON], який також зареєстрований в даній квартирі з 09.09.2009 року (а.с. 8, 83). З акту мешканців будинку [ADDRESS] від 30.11.2013 року вбачається, що відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], але не проживають в ній з 20.08.2012 року (а.с. 9). З пояснень сторін та свідків суд встановив, що відповідачка [PERSON], та її неповнолітній син [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] через конфлікти та сварки між позивачкою і відповідачкою. Позивачка не бажає щоб її невістка й онук були зареєстровані і проживали в даній квартирі, оскільки вони знаходяться між собою в неприязних відносинах, не допускає їх до житла. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності. По справі встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] є членами сім'ї позивачки, а саме: дружиною сина позивачки - [PERSON] (співвласник квартири) та онуком позивачки [PERSON] Вони вселилися та були зареєстровані у спірній квартирі в 2009 році на правах члена сім'ї власника квартири. Суд вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що її невістка та онук - відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] не проживають в спірній [ADDRESS] з 20.08.2012 року без поважних причин, що позивач не чинила їм перешкод в користуванні спірною квартирою, що в спірній квартирі відсутні особисті речі відповідачів, а також що відповідачі крім спірної квартири мають в користуванні чи у власності інше житло. Наданий позивачем акт від 30.11.2013 року, не підтверджує факт не проживання відповідачів у спірній квартирі з 20.08.2012 року без поважних причин. При цьому доводи позивачки і її представника про те, що відповідачі не проживають в спірному приміщенні без поважних причин, що вони добровільно покинули приміщення і позивач будь-яких перешкод в користуванні даною квартирою відповідачам не чинила, не знайшли підтвердження достовірними і переконливими доказами, оскільки позивач жодного належного доказу в підтвердження вказаних обставин суду не надала. Варте уваги і те, що позивач [PERSON] в заперечення доводів відповідача лише усно пояснювала, що вона будь-яких перешкод в користуванні спірною квартирою відповідачам не чинила, але при цьому й не надала доказів, що відповідачі мають вільний доступ до спірної квартири, або що вона давала їм ключі від квартири, а вони відмовились. Також суд враховує, що свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що особисто їм невідомі причини не проживання відповідачів у спірній квартирі. Їм лише зі слів позивачки [PERSON] відомо про її сварки з невісткою. А чи добровільно, чи в зв'язку з певними перешкодами відповідачі не проживають в даній квартирі їм не відомо. За таких обставин позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням до задоволення не підлягає. Вимоги [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням її малолітнього онука [PERSON], [INFO] народження до задоволення також не підлягають з таких підстав. За загальним правилом місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Статтею 176 СК України встановлено, що батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюють законом. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. №2402-III визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Відповідно до статті 18 названого Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітній [PERSON] зареєстрований і має право на користування житлом - належною його батькові [PERSON] частиною квартири [ADDRESS]. Позивачем не було надано доказів про те, що дитина без поважних причин відсутня понад один рік в спірному житловому приміщенні, також не було надано доказів наявності фактичного місця проживання дитини або доказів послідуючої реєстрації дитини в іншому житловому приміщенні, що гарантувало захист права дитини на житло, оскільки малолітня дитина не може самостійно реалізувати своє право на користування житлом. За таких обставин позбавлення малолітнього [PERSON] права користування житлом, належним його батькові [PERSON] порушуватиме його права, а тому виходячи з найвищих інтересів дитини в задоволенні відповідних вимог до нього слід відмовити. Також не підлягають до задоволення вимоги позивача про зобов'язання зняти [PERSON] і [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. Так, відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-VI «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою є самостійною підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Оскільки в задоволенні позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено, тому позовна вимога про зняття їх з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 1 ст. 84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. При визначенні суми коштів за правову допомогу адвоката при розгляді даної цивільної справи, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача, суд, зокрема, враховує вимоги Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який набув чинності з 01.01.2012 року, відповідно до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Дослідивши надані адвокатом [PERSON] акт виконаних робіт, квитанції про сплату відповідачем витрат на послуги адвоката (а.с. 96-98), журнали судових засідань та інші матеріали справи суд встановив наступне. Адвокат [PERSON] приймала участь в судових засіданнях по даній справі 3 години 50 хвилин. Станом на 2014 рік оплата однієї години, витраченої на правову допомогу становить 487,20 грн. (1218 грн. х 40%) х на 3 години 50 хвилин роботи адвоката, що становить 1867,80 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. Також слід стягнути з позивача сплачені відповідачкою адвокатові [PERSON] 300,00 грн. за надання юридичних консультацій. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в стягненні з позивача сплачені відповідачкою адвокатові [PERSON] 200,00 грн. за складання юридичних запитів, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які запити здійснені адвокатом по даній справі. Таким чином, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, підлягають до стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] понесені судові витрати в загальному розмірі 2167,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved