Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до КУ «Хмільницької ЦРЛ» про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1990 року вона працювала в лікарні спочатку на посаді акушерки жіночої консультації, а згодом медичної сестри наркологічного кабінету. Наказом головного лікаря КУ «Хмільницька ЦРЛ» від 01 червня 2018 року № 71-к параграф 3, її , починаючи з 10 червня 2018 року, було звільнено у зв'язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП. Своє звільнення позивач вважає незаконним з огляду на безпідставність наказів головного лікаря № 128 і 129, які були підставою звільнення, оскільки вони містять суперечливі розпорядження та виходять за межі компетенції головного лікаря; крім того їй не пропонували іншу роботу, не попередили про звільнення не пізніше, ніж за два місяці, не врахували її переважне право залишитись на роботі; правової підстави для скорочення працівників взагалі не існувало; а також при її звільненні не було враховано обґрунтовану відмову профспілкового органу. На підставі зазначеного, просила скасувати накази головного лікаря про зміну штатного розпису, про попередження про можливе вивільнення та про її звільнення; поновити її на посаді медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Провадження у справі було відкрито 17 вересня 2018 року та одночасно витребувано у відповідача ряд документів, що стосуються предмету позову. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року було залучено третіх осіб - Хмільницьку районну раду Вінницької області та Хмільницьку районну державну адміністрацію Вінницької області. Відповідач відзиву на позов у визначений судом строк не подав. Треті особи своїх пояснень щодо позову не надали. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. При цьому зазначив, що запропоновані відповідачем посади [PERSON] не прийняла, оскільки вони були тимчасові або не на повну ставку, що погіршувало її становище. Проти заочного розгляду справи не заперечував, від клопотання про витребування посадової інструкції головного лікаря відмовився. Представник третьої особи Хмільницької районної ради Вінницької області [PERSON] проти позову заперечував, зазначивши, що відповідач діяв відповідно до вимог закону, звільнивши позивача. Третя особа - Хмільницька районна державна адміністрація Вінницької області - подала клопотання, згідно якого не заперечувала проти розгляду справи у їх відсутності, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань не надав, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився (перша неявка - 03 жовтня 2018 року), про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а. с. 38, 84), причини неявки суду не повідомив. За одночасного існування умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку ч. 4 ст. 223 ЦПК України, беручи до уваги строки, визначені ст. 275 ЦПК України, те, що позовну заяву було подано в липні 2018 року, дотримуючись засад цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України, а також враховуючи, те, що судом було забезпечено права усіх учасників розгляду, передбачені Процесуальним Законом, в тому числі щодо доведення обставин, які мають значення для справи, судом було ухвалено проводити заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників розгляду, які з'явились в судове засідання, дослідивши письмові докази по справі, судом було встановлено таке. З копії трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] 02 квітня 1990 року була прийнята на посаду акушерки жіночої консультації Хмільницької ЦРЛ, а з 21 лютого 1991 року переведена на посаду дільничної медсестри наркологічного кабінету поліклініки (а. с. 23). Згідно штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 04 січня 2017 року, затвердженого головою Хмільницької районної ради (а. с. 56-57), штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 01 січня 2018 року, затвердженого головою Хмільницької районної державно адміністрації (а .с. 54-55), в штаті лікарні була передбачена посада медичної сестри наркологічного кабінету. Відповідно до змін до штатного розпису КУ «Хмільницької ЦРЛ» на 2018 рік, затверджених головою Хмільницької районної державної адміністрації 06 квітня 2018 року, з 10 червня 2018 року скорочувалися посади, зокрема сестри медичної наркологічного кабінету (а. с. 58-60). Наказом № 128 від 06 квітня 2018 року «Про попередження про можливе звільнення», з метою більш раціонального використання бюджетних коштів було скороченоо з 10 червня 2018 року серед інших посаду медичної сестри наркологічного кабінету поліклініки, керівнику структурного підрозділу наказано попередити працівників під розпис про можливе вивільнення та зміну умов праці з 10 червня 2018 року, повести колективні збори, визначитись у кандидатурах на скорочення та складені протоколи колективних зборів з пропозиціями конкретних осіб на скорочення подати у відділ кадрів до 17 квітня 2018 року (а. с. 47). Згідно Відомості 1 попереджень про можливе вивільнення та зміни умов праці сестер медичних наркологічного і психіатричного кабінету поліклініки до Наказу № 128 від 06 квітня 2018 року [PERSON] попереджена про скорочення. Відповідно до Наказу № 129 від 06 квітня 2018 року «Про зміну штатного розпису» в зв'язку з виробничою необхідністю скорочено з штатного розпису КУ «Хмільницька ЦЛ» з 10 червня 2018 року серед інших посаду сестри медичної наркологічного кабінету поліклініки (а. с. 16, 46). Згідно протоколу засідання колективу поліклінічного відділення від 17 квітня 2018 року було вирішено подати на скорочення працівників (а. с. 50). 17 квітня 2018 року позивач отримала попередження про скорочення штату працівників від 10 квітня 2018 року на підставі наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року. Одночасно [PERSON] повідомлено про наявність вакантних посад: 0,75 посади медичної сестри стаціонару хірургічного відділення, тимчасово посада сестри медичної стаціонару (процедурного кабінету) терапевтичного відділення і тимчасово посада сестри медичної стаціонару відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, які позивачу запропоновано адміністрацією для подальшого працевлаштування (а. с. 49). 11 травня 2018 року головний лікар КУ «Хмільницької ЦРЛ» звернувся до голови профспілкового комітету КУ «Хмільницької ЦРЛ» про надання дозволу та погодження звільнення з 10 червня 2018 року [PERSON] в зв'язку утриманням посад виключно в межах затвердженого фінансування та на підставі наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року (а. с. 15). Згідно п. 2 протоколу № 30, 15 травня 2018 року рішенням профспілкового комітету первинної профспілкової організації КУ «Хмільницька ЦРЛ» було відмовлено в наданні згоди на звільнення працівників з 10 червня 2018 року, серед яких позивач [PERSON] Дане рішення мотивоване тим, що асигнувань достатньо на потреби в заробітній платі, тому названа головним лікарем причина скорочень - впорядкування штатних посад до виділених асигнувань не підтверджена (а. с. 12-14). Одночасно з п. 1 Протоколу засідання первинної профспілкової організації КУ "Хмільницька ЦРЛ"вбачається, що профкомом з'ясовувалось питання фінансування лікарні, зокрема достатності коштів на оплату заробітної плати , наявності вакантних посад, не внесених до бази служби зайнятості, в результаті чого було прийнято рішення, щодо невідповідності причин рекомендованих скорочень наданим профспілці даним. З довідки головного лікаря КУ «Хмільницької ЦРЛ» б/н вбачається, що в установі наявні вакантні посади в кількості 28,75 штатних посад (а. с. 11). Відповідно до параграфу 3 Наказу № 71-к від 01 червня 2018 року [PERSON] звільнено з роботи з 10 червня 2018 року у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 19, 53). Позивач відмовилась отримувати попередження від 01 червня 2018 року про скорочення штату працівників, в якому, окрім посад, запропонованих позивачу для працевлаштування 17 квітня 2018 року, їй пропонувались також посади тимчасово медичної сестри стаціонару педіатричного відділення та тимчасово медичної сестри стаціонару (для обслуговування новонароджених) акушер-гінекологічного відділення (а. с. 52). Крім того, Наказом № 172 «Про скорочення працівників» від 04 червня 2018 року згідно наказів № 128, 129 від 06 квітня 2018 року позивачу серед інших було наказано виплатити вихідну допомогу та компенсаційні виплати за невикористані відпустки (а. с. 51). 10 червня 2018 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників згідно наказу № 71-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а .с. 23). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються наступними нормами права. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед яких також скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з наведеної підстави, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Також при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України, обов'язковим є дотримання вимог ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України, зокрема врахування переважного права працівника на залишення на роботі, наявність попередньої обґрунтованої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а також попередження про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи у тій самі установі. Згідно ч. 6 ст. 38 ЗУ "Про професійні спілки", рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Відповідно до приписів п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно ч. 6 ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я, заклад охорони здоров'я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом). Відповідно до п.1.2 Статуту КУ «Хмільницької ЦРЛ», вона створена за рішенням Хмільницької районної ради (Засновник), відповідно до її повноважень і підпорядковується Засновнику. Згідно п. 1.3 Статуту, уповноваженим органом управління КУ «Хмільницька ЦРЛ» є районна державна адміністрація відповідно до делегованих повноважень. Відповідно п. 4.9 Статуту КУ «Хмільницька ЦРЛ» наділена право в тому числі призначати на посади та звільняти посад працівників у відповідності до вимог чинного законодавства про працю. Згідно пп. «б» п. 6.3 Статуту уповноважений орган управління КУ «Хмільницька ЦРЛ» затверджує штатний розпис. Відповідно до пп. «в» п. 6.5 Статуту, головний лікар призначає та звільняє з посади працівників установи та її структурних підрозділів. Суд дійшов таких висновків щодо суті спору. Оскільки судом було встановлено, що скорочення чисельності штату КУ «Хмільницька ЦРЛ» відбулося в порядку, визначеному Статутом цієї установи, посилання позивача на безпідставність наказів про зміну штатного розпису та попередження про можливе вивільнення працівників, як таких, що прийняті поза межами повноважень головного лікаря, свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшли. Щодо попередження [PERSON] про наступне вивільнення, судом встановлено, порушення відповідачем строку попередження позивача, визначеного ч. 1 ст. 492 КЗпП, оскільки таке попередження позивач отримала менш ніж за 2 місяці. При цьому попередження про наступне вивільнення відомістю Законом не передбачено. Як слідує з матеріалів справи позивачу пропонувались вакантні посади, які були в установі, та позивач відмовилась від їх заняття. Разом з тим, як вбачається з довідки головного лікаря, на час звільнення позивача в установі було 28,75 вакантних посад, а позивачу в порядку, передбаченому ст. 492 КЗпП України запропоновано лише три, а згодом ще дві, які були або тимчасовими, або не на повну ставку, що не відповідало інтересам позивача,беручи до уваги обов'язок роботодавця запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника, що також відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, даних щодо невідповідності інших вакантних посад спеціальності позивача не надано, суд вважає доведеним невиконання відповідачем вимог ст. 492 КЗпП України. В частині посилань позивача на неврахування її переважного права залишення на роботі, суд приймає до уваги, що позивач має тривалий безперервний стаж роботи в КУ «Хмільницькій ЦРЛ», а також наявність двох утриманців (а. с. 21 зворот), враховуючи те, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу працівник, який підлягає звільненню, що відповідає правовій позиції Верховного суду від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, за відсутності доказів того, що кандидатура [PERSON] порівнювалась з іншими працівниками, КУ "Хмільницької ЦРЛ", які виконували таку ж роботу в лікарні, суд вважає доведеним, що при звільненні позивача вказані обставини не досліджувались. При цьому суд зазначає, що визначення кандидатур на звільнення зборами колективу законом не передбачено. Оцінюючи наявність в матеріалах справи відмови профспілкової організації на звільнення позивача, суд виходить з того, що розглядаючи трудовий спір, суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. А тому суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення відповідно виключає виникнення такого права. Оскільки обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України), а в рішенні про відмову в наданні згоди на звільнення [PERSON] зазначено підстави відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, з відповідним обґрунтуванням порушення відповідачем прав при звільненні, крім того, відповідачем жодних посилань на необґрунтованість рішення профспілки не надано, суд вважає відмову профспілкової організації обґрунтованою. При цьому суду зазначає, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не у зв'язку з мотивами відмови . Вказаний висновок суду винесено із врахуванням позиції КЦС ВС, висловленій в постанові від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14ц, яка являється обов'язковою для врахування судом згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Зазначені вище встановлені судом обставини являються підставами для поновлення працівника на роботі. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача (а. с. 18), її середньоденний заробіток складав 247,8 грн. Виходячи з того, що вимушений прогул з 10 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року, тобто по день ухвалення рішення суду, складає 103 дні, з відповідача відповідно до ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середня заробітна плата на користь позивача в розмірі 25 523,40 грн. без урахування податків і зборів. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого. Розподіл судових витрат провести згідно ст. 141 ЦПК України, з урахуванням п. 1.1, 1.2 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір". На підставі п. 1 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 , 235 КЗпП України, ст. 39 ЗУ "Про професійні спілки", ст. 4 ЗУ "Про судовий збір",

Outcome: approved