Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

В травні 2017 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом , в якому просив тлумачити заповіт від 28 січня 1989 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Завадською Л.Н., складеного [PERSON] за реєстровим № 4-213, таким чином, що волевиявлення заповідача при складенні заповіту в частині щодо розпорядження житловим будинком по вулиці Великій Морській м.Миколаєва на імя [PERSON] було спрямоване відносно будинку [ADDRESS]. Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок з прилеглими будівлями та спорудами [ADDRESS] та на земельну ділянку за цією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, ггосподарських будівель та споруд , яка належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 21 червня 2012 року Серія [NUMBER]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що Постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з ненаданням підтвердження належності спадкодавцю майна, щодо якого було складено заповіт -так, в заповіті зазначено про будинок № 108 , а не № 105, що вочевидь є опискою. Зазначив, що іншого будинку, кріс цього, мати не мала, протягом усього життя своїми діями підтверджувала своє чітке волевиявлення, щоб єдиним спадкоємцем усього її майна був лише син , а не донька. Щодо земельної ділянки, то право власності на неї переходить до спадкоємців, які отримали у спадок житловий будинок, для обслуговування якого ділянка була виділена за цільовим призначенням. Посилаючись на наведені обставини, а іншим чином спір вирішити неможливо, оскільки відповідачка подала заяву як спадкоємець, який має право на обов'язкову частку у спадщині, заперечує її право на спадкування, а нотаріус не може встановити склад спадкового майна - представник позивача [PERSON] просила суд задовольнити позов в повному обсязі з викладених у ньому підстав. У судове засідання відповідачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в минулих судових засіданнях пояснила, що не заперечує проти тлумачення заповіту, оскільки дійсно у матері не було інешого будинку крім того, який є зараз під № 105 і вочевидь саме його вона мала на увазі, а також про наявність в натурі всіх тих рухомих речей, які перелічені в заповіті і які є коштовними антикварними речами. Зазначали, що не оспорюючи заповіт має право на обов'язкову частку за законом, як непрацездатна пенсіонерка за віком. Вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до з наступного . На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2011 року ( видане замість Свідоцтва про право власності від 15 січня 1996 року),житловий будинок , який складається з житлового будинку літер А-2, загальною площею 240,2 кв.м., житловою площею 133 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] Право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 12.05.2011 року. 04 лютого 2016 року [PERSON], яка є матір'ю сторін по справі, померла. З 1996 року по день смерті була зареєстрована разом з сином [PERSON] по [ADDRESS]. 28 січня 1989 року [PERSON] склала нотаріально посвідчений заповіт , посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Завадською Л.Н. за реєстровим № 4-213, яким заповідала [PERSON] в повному обсязі наступне майно: належний їй житловий будинок з прилеглими господарськими та побутовими спорудами , розташований в [ADDRESS]; сервіз "Кобальт" , виробництва ГДР з 114 предметів , сервіз "Мадонна" , виробництва ГДР з 26 предметів , сервізи фаянсовий та золотистий, виробництва ГДР з 15 предметів кожний, музичний комбайн виробництва ГДР, кришталева чеська люстра на 10 свічок, кришталева ленінградська люстра на 12 свічок, фарфорові статуетки в кількості 14 штук, килим з червоним фоном розміром 3,5х4 виробництва Італія, килим блакитний розміром 2х1,75 виробництва Китай, велюровий куточок з 8 кресел вишневого кольору, виробництва ЧРСР, велюрові кровать-диван і 2 кресла бежевого кольору, виробництва Югославія, 25 найменувань кришталю -вази, корзини, в'єтнамська підлогова ваза, два торшери виробництва ГДР, чайний набір з металу 5 предметів , виробництва Індія, ювелірні вироби з золота 6 найменувань: браслет, годинник-кулон, сережки у формі троянди, дві каблучки, ланцюжок; напольний телефон виробництва "Одесса". Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17 лютого 1995 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Миколаївського підприємства "Миколаївелектротранс" та виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів про витребування майна з чужого незаконного володіння - позов задволено.Зобовязано МП "Миколаївелектротарнс" та виконоком ММР народних депутатів передати [PERSON], належний їй на праві власності житловий юудинок № 105 з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . З даного рішення суду слідує, що спірний будинок № 109 був придбаний чоловіком позивачки [PERSON] в 1954 році, а в жовтні 1959 року був формлений на [PERSON] В 1961-1963 роках з відповідного дозволу державних установ позивачкою на місці старого будинку був збудований двоквартирний двоповерховий будинок на мсіці придбаного зруйнованого будинку. Рішенням Сталинського районного народного суду Миколаєва від 04.08.1961 року ( остаточне рішення ухвалено у справі 07.07. 1967 року) за позовом прокурора м.Миколаєва домоволодіння [ADDRESS] передано в дохід держави та в подальшому за рішенням міськввиконкому передано на баланс МП "Миколаївелектротранс" під дитячі ясла. Рішенням судової колегії у цивільних справах Миколаївського обласного суду від 07.07. 1967 року скасоване та в позові прокурору про звернення будинку в дохід держави відмовлено. На час розгляду справи в спірному будинку був розташований дитячий садочок № 129 з адресою : [ADDRESS] і судом встановлене право власності [PERSON], саме на це домоволодіння. Згідно Державного акту від 21 червня 2012 року на право власності на земельну ділянку [PERSON] на підставі рішення ММР від 14.09.1999 року № 11\\15 належить на праві власніості земельна ділянка, площею 0,0912 га за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена 21.06.2012 року , кадастровий номер [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 5\\2016 до майна померлої 02.02.2016 року [PERSON] , у встановлений законодавством строк 17.02.2016 року позивач як спадкоємець за заповітом звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. із заявою про прийняття спадщини після матері , повідомив про існування спадкоємиці згідно ст. 1241 ЦК України доньки померлої [PERSON] Також у встановлений строк 01.08.2016 року з письмовою заявою до нотаріуса як спадкоємець першої черги звернулася із завою про прийняття спадщини донька померлої [PERSON] [INFO] [PERSON], звернулася до нотарісуа з належним чином оформленою заявою особисто про прийняття обов'язкової частки у спадщині, бо є непрацездатною за віком , пенсіонеркою . Постановою нотаріуса від 29.09.2016 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинолк та земельну ділянку після смерті [PERSON], оскільки з поданих документів не вбачається належність спадкодавцеві майна, на яке було складено заповіт. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 607 за адресою [ADDRESS] - це домоволодіння раніше мало нумерацію № 91 ( з 1912 по приблизно 1932 роки) , з 1932 року - № 105. та № 109 з приблизно 1954 року - ( перебудова в 1963-1964 роках - проведена [PERSON].) належало на праві власності [PERSON] Щодо позовної вимоги про тлумачення заповіту, зокрема факту неправильного зазначення нумерації спірного домоволодіння , слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, тобто заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. Виходячи із положень ч. 2 ст. 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. При цьому тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Ускладнення розуміння відтвореної в заповіті справжньої волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних та інших відносин. Об'єктом тлумачення є зміст заповіту. При цьому зміст заповіту складає сукупність розпоряджень, що в ньому містяться. Мета тлумачення змісту заповіту полягає у з'ясуванні справжньої волі заповідача. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. При цьому частина 2 статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Встановлений статтею 213 ЦК України перелік обставин для тлумачення заповіту, які мають значення , не є вичерпним. За змістом вказаних норм тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На підставі вищенаведеного, у відповідності статей 213, 214, 303, 316 ЦПК України , суд враховує , що при складанні заповіту [PERSON] належний їй єдине нерухоме майно житловий будинок по [ADDRESS] вказувала за № 108, хоча набула вона право власності в 1954 році на будинок за № 109(105) і протягом усього часу до 1995 року , коли остаточно отримала Свідоцтво про право власності на нього, тривали судові справи щодо повернення у її власність спірного будинку , що свідчить про розпорядження ним на випадок своєї смерті шляхом вчинення заповіту саме цим майном. Отже, вимоги позивача про тлумачення змісту заповіту в частині визначення майна, щодо якого здійснено волевиявлення спадкодавиці , є обгрунтованими, оскільки наявний спір щодо можливості отримання нми Свідоцтва про право на спадщину за заповітом , щоє порушенням прав позивача , та ці обставини є достатніми підставами для застосування ст. 213 ЦК України. Суд доходить висновку про наявність підстав для тлумачення заповіту у частині майна, розпорядження яким [PERSON] зробила на випадок смерті, а саме , що вона заповідала позивачу [PERSON], повністю весь житловий будинок з усіма прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261?1265 цього Кодексу. За ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповітом визначається порядок спадкування та майно, яке має бути успадковане за ним. Належність цього майна померлому (розмір частки в ньому) має визначатись на час відкриття спадщини, а не посвідчення заповіту, крім випадків, коли заповіт підлягає тлумаченню і щодо майна чи частки в ньому, яким мав намір розпорядитися спадкодавець шляхом вчинення заповіту, у разі, якщо заповітом охоплювалося не все майно (частка у конкретному майні), належне останньому. Із змісту заповіту, складеного 28 січня 1989 року вбачається, що [PERSON] заповідала позивачу вищевказаний житловий будинок та певний перелік рухомого майна , проте земельна ділянка за цією ж адресою для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд , отримана у власність спадкодавицею на підставі рішення міськради лише в 1999 році, а заречєстроване право власності лише в червні 2012 року на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER]. Таким чином, на дату відкриття спадщини, [PERSON] набула в установленому законом порядку право на земельну ділянку, яка надана з цільовим призначенням - для обслуговування вищевказаного житлового будинку, проте заповітом це майно не було охоплене. Правом, передбаченим статтею 1254 Цивільного Кодексу України, згідно якої заповідач мала право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, чи внести до заповіту зміни, спадкодавиця не скористалась. Виходячи із вказаних положень закону, лише з часу отримання спадкодавцем державного акту на право приватної власності на землю вона набула статусу власника конкретної земельної ділянки, тобто на час складання заповіту це мано не входило і не могло входити до спадкової маси. Відповідно до ст. 1288 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, решта частини спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом ( ст. 1245 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Проте позивачем не доведено і про такі не зазначено наявність чи відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину саме на спірну земельну ділянку , адже нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом внаслідок немождивості встановити обсяг спадкового майна через розбіжності у заповіті та правовстановлювальних документах на житловий будинок. Без з`ясування вказаних обставин вирішення вимог про визнання права власності на вищевказану земельну ділянку є передчасним. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок , то суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 1241 ЦК України право на обов'язкову частку в спадщині мають право: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Так, судом встановлено, що відповідачка народилася [INFO], мати останньої померла [INFO], а отже на час відкриття спадщини [PERSON] досягла шестидесятирічного віку, що на підставі ст. 1241 ЦК України дає їй право на обов'язкову частку у спадщині. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз. 1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Згідно ч.1, 2 малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Як роз'яснено у п.19 при визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини… Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до . Відповідно до п.5.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право на обов'язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою , у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов'язкової частки. Право на обов'язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов'язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов'язкову частку. Згідно п.5.10 зазначеного Порядку при визначенні розміру обов'язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою встановлено, що обов'язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов'язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Відповідно положень п.5.11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при визначенні розміру обов'язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Так, відповідачка має права на обов'язкову частку у спадщині, проте згідно заповіту [PERSON] заповідала позивачеві повністю своє майно, яке складалося не тільки з вказаного житлового будинку, але і 18 найменувань рухомого майна, яке за поясненнями сторін існує в натурі на час відкриття спадщини та розгляду справи по суті і його складають коштовні речі, які мають значну матеріальну цінність. Отже, приймаючи до уваги, що відповідачка має можливість успадкувати за законом таку частину рухомого майна спадкодавця в порядку ч.2 ст. 1241 ЦК України, вартість якої відповідатиме розміру обов'язкової частки у спірному житловому будинку , проте позовних вимог про визнання права власності на іншу частину майна, охоплену заповітом, визначення її складу та розподілу між спадкоємцями відповідно до загального обсягу спадкової маси та визначення в натурі речей, які складатимуть розмір обовязкової частки відповідача - спадкоємцями не заявлено, що не позбавляє відповідачку права визначити питання про розподіл спадкового майна ( в тому числі визначити належну їй частку з майна, не охопленого заповітом) в органах нотаріату в добровільному порядку або в разі наявності спору - звернутися до суду в позовному порядку. За такого, суд вважає, що вимоги позову про визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи , що відповідачка не заперечувала проти позовних вимог про тлумачення заповіту , враховуючи предмет спору та обставини виникнення спірних правовідносин, а також те, що позивач не завлялв вимог про відшкодування судових витрат за рахунок відповідача, суд вважає за можливе покласти судові витрати у вигляді судового збору на позивача (судовий збір сплачено ним при подачі позову в повному обсязі) . На підставі викладеного,

Outcome: partial