Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно. В судове засідання сторони не з'явились. Від позивача, [PERSON], надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, відповідач, [PERSON] в судове засідання не з'явився. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України. Суд, прийнявши до уваги заяви сторін, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали цивільної справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності". Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як передбачено ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначене відповідає роз'ясненням у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Відповідно до положень ст..65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладені договорів одним із подружжя, вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ч.2 вказаної статті, розпорядження майном , що є об"єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного Кодексу України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Згідно позовної заяви, позивач за первісним позовом [PERSON], в первісному позові, просила суд, поділити спільно нажите майно подружжя, виділивши їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями, по [ADDRESS], вартістю 18 000 гривень, її бувшому чоловікові, відповідачеві, [PERSON] - легковий автомобіль ВАЗ 2104, дер.ном. знак [NUMBER], вартістю 8 000 гривень, автомобіль Land mark дер. ном. знак [NUMBER], вартістю 120 000 гривень. В процесі розгляду справи позивач збільшила заявлені позовні вимоги і просить суд додатково до первісних позовних вимог стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію в сумі 66 415 гривень, за майно спільної сумісної власності подружжя, яке привласнив відповідач, а також стягнути з відповідача, [PERSON], на її користь понесені нею судові витрати по розгляду даної справи. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, до правовідносин про поділ житлового будинку з господарськими будівлями і автомобіля ВАЗ 2104 дер.ном.знак [NUMBER], просить застосувати строки позовної давності, також заявив клопотання про закриття провадження в справі в частині вказаних позовних вимог в зв"язку з тим, що позивачка, [PERSON], в 2007 році зверталась до суду із вказаними вимогами, відмовилась від них і провадження в справі було закрите на підставі ст.205 ЦПК України. В судовому засіданні було встановлено, що 24.01.1998 року між позивачем за первісним позовом, [PERSON] і відповідачем, [PERSON] було укладено шлюб у виконавчому комітеті Опішнянської селищної ради, Зіньківського району, Полтавської області, актовий запис № 03. 25.09.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом не встановлено, чи продовжували позивач та відповідач після розірвання шлюбу проживати однією сім"єю, вести спільне господарство і чи мали спільний бюджет. 14.01.2008 року [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб. За час проживання в шлюбі в період з 24.01.1998 року по 25.09.2007 року сторонами було придбано в спільну сумісну власність автомобіль ВАЗ-2104, 1998 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS]. Вказане майно було зареєстроване на відповідача за первісним позовом [PERSON]. Згідно до ч.2 ст. 72 СК України, не підлягає застосуванню до правовідносин про поділ вказаного спільного сумісного майна подружжя строк позовної давності, так як до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Відповідно до ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі №2-756/07 від 22 грудня 2007 року по заяві [PERSON] провадження було закрито. В позовній заяві [PERSON] по цивільній справі №2-756/07, де відповідачем був [PERSON], просила виділити їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS], який розташований на землях запасу Опішнянської селищної ради, Зінькіського району, Полтавської області. Відповідачу, [PERSON], просила виділити легковий автомобіль марки ВАЗ-2104, реєстраційний номер [NUMBER] та гараж металевий передвижний, а також грошові кошти на його особистих рахунках в Опішнянському відділенні Приватбанк, та стягти судові витрати. Як встановлено в судовому засіданні дана ухвала чинна, не скасована. У відповідності до ст.205 ч.1 п.2 ЦПК України вказано, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, ухвалені з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет спору із тих самих підстав. На основі викладеного, в частині поділу майна, а саме виділення у власність позивача житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS], який розташований на землях запасу Опішнянської селищної ради, Зінькіського району, Полтавської області, а відповідачу, [PERSON], легкового автомобіля марки ВАЗ-2104, реєстраційний номер [NUMBER] та металевого гаража, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у цій частині позовних вимог та закриває провадження у справі. Позивач, [PERSON], в своїй позовній заяві ставить вимогу про поділ автомобіля Land mark дер. ном. знак [NUMBER], вартістю 56 285, 33 гривень і просить виділити його у власність відповідачу, [PERSON] а також просить виділити відповідачу піноблоки ( т.1 а.с.3-4, а.с.96-99, 252, т.2 а.с. 156-158). Згідно висновку спеціаліста №75 від 27.04.2012 року, проведеного НДЕКЦ м.Полтава, вартість автомобіля Land mark, державний номерний знак [NUMBER] становить 56 285, 33 гривні ( т.1 а.с.83-86). В заявлених вимогах, сторони просять суд присудити їм грошову компенсацію половини вартості автомобіля. Вказана річ є неподільною. Відповідно до ч.2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч.4 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно… допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним кодексом України. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області по цивільній справі №2-954/11 вказано, що рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 12.08.2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення права власності та розподіл майна подружжя скасувати, а в іншій частині рішення залишити без змін. Відповідно до судового рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі №2-954/11 вказано, що в задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог про поділ спільного майна подружжя і визнання за нею права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS], відмовити. В задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, про поділ спільного майна подружжя, визнання за ним права приватної власності на автомобіль Land mark дер. ном. знак [NUMBER], що є спільною сумісною власністю подружжя - відмовити. Судові витрати по розгляду даної цивільної справи покласти на сторони. В зв'язку з цим, суд вирішуючи питання по позовних вимогах в частині поділу автомобіля Land mark дер. ном. знак [NUMBER] вартістю 56 285, 33 гривні згідно вимог позивача за первісним позовом [PERSON], згідно висновку спеціаліста, вартість автомобіля становить 56 285, 33 гривні на користь відповідача, [PERSON], приходить до висновку, що заявлена позовна вимога може бути задоволена із слідуючих підстав. Як уже встановлено, автомобіль є неподільною річчю. Згідно оцінки вартості автомобіля позивачем в своїй позовній заяві та оцінки спеціаліста стоїть одна вартість автомобіля. В своїй позовній заяві, [PERSON] не заперечує, щоб автомобіль Land mark дер. ном. знак [NUMBER] вартістю 56 285, 33 гривень був виділений в натурі на користь відповідача, [PERSON], а також, щоб їй було сплачено грошову компенсацію відповідачем. (т.2.а.с.156-158). Відповідач, [PERSON] також не заперечує, щоб йому було виділено у власність автомобіль Land mark дер. ном. знак [NUMBER], а позивачу щоб він сплатив грошову компенсацію (т.1 а.с.70-72). Під час розгляду справи суд бере до уваги обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувавши джерело та час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне на час розгляду справи, а також правовідносини та зобов'язання, що виникли в інтересах сім'ї. Позивач та відповідач у своїх позовних заявах дали обов'язкову згоду на отримання грошової компенсації. Відповідно до заяви, позивача, [PERSON], (т.1 а.с.152) вона просить піноблоки передати відповідачу, [PERSON] та оцінює їх у 5 000 гривень, як вказано в зміненій позовній заяві (т.2 а.с.156-158). Доказів про вартість піноблоків позивачем не надано. Сторонами не надано доказів того, яка саме кількість піноблоків була та його вартість. Згідно постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 14.04.2012 року (т.1 а.с.104) вказується про наявність піноблоків і сума оцінки їх - становила 4000 гривень. Дана постанова, на час розгляду справи не скасована та набрала законної сили. На основі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, [PERSON] в частині поділу автомобіля Land mark дер. ном. знак [NUMBER], вартістю 56 285, 33 гривень і виділ його у власність відповідача, [PERSON] та стягнення із відповідача, [PERSON] на користь позивача половини вартості автомобіля в сумі 28 142 грн. 66 копійок.. По факту виділення відповідачу, [PERSON] піноблоків на суму 5000 гривень, як вказує позивач, суд бере до уваги, що в зв'язку з тим, що ні позивач, ні відповідач, попередньо не внесли відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, але підтвердили суду, що піноблоки куплені під час спільного проживання. Оскільки суду невідома кількість піноблоків суд, не виходячи за межі позовних вимог, приходить до висновку, що в даному випадку частки [PERSON] та [PERSON] є ідеальними, а тому піноблоки придбані в 2009 році необхідно залишити у їх спільній частковій власності. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме проведення судових експертиз. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: dismissed