Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернувся 03.09.2014 року до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON], 23.05.2008р., був укладений Кредитний договір № 172-08/П-2, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 16 700 доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути ці грошові кошти у строк до 22.05.2028р., року, здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитними ресурсами. В результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданих позивачем розрахунків, станом на 11.07.2014 року заборгованість становить 13 023,66 доларів США та 5 326,24 грн., які позивач вимагає стягнути з відповідачів у солідарному порядку, оскільки [PERSON], та [PERSON], є поручителем за даним кредитним договором. Також позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що між банком [PERSON], (майновий поручитель) і [PERSON], був укладений договір іпотеки від 23.05.2008 року. У судове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримав позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 80). Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином за місцем їх реєстрації, з клопотаннями про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не звертались (а.с. 77, 78, 79). Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України про що не заперечував представник позивача. Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON], 23.05.2008р., був укладений Кредитний договір № 172-08/П-2,, згідно якого банк надав йому кредит в сумі 16 700,00 доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути кошти у строк до 22.05.2028р., здійснюючи погашення заборгованості та сплачуючи проценти за користування кредитом на умовах визначених договором. Положеннями зазначеного кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за даним договором банк має право визнати термін дострокового повернення кредиту таким, що настав. У результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданих позивачем розрахунків, станом на 11.07.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 13 023,66 доларів США, (що за курсом НБУ станом на 07.10.2014 року становить 168 786,63 грн.,) в тому числі борг: по кредиту 11 323,58 дол.США, по процентам 47,09 дол.США, по простроченим процентам 1 652,99 дол. США; крім того, пеня за несвоєчасну сплату процентів 5 326,24 грн. Наданий розрахунок заборгованості відповідачами не оспорювався. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності зі ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно Договору поруки №210652 від 11.06.2008 року по кредитному договору №11358947000 від 11.06.2008 року, [PERSON] виступила поручителем, при цьому умови договору поруки передбачають солідарну відповідальність поручителя і боржника перед кредитором. Згідно зі ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому поручителі, виходячи із зазначених норм закону, несуть солідарну відповідальність з боржником кожен за своїм договором поруки. Згідно ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. З урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення суми боргу з отримувача кредиту та поручителя законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення способу реалізації майна, суд виходить з наступного. 11.06.2008 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] (майновий поручитель) укладено договір іпотеки (а.с. 17). Предметом іпотеки є [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], та [PERSON], на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до п.42 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Разом з тим, у відповідності до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року №1304-VII, що набрав чинності 07.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З урахуванням отримання кредиту в іноземній валюті, реєстрації і проживання боржника та майнового поручителя у вказаній квартирі, відсутності доказів наявності іншого нерухомого житлового майна у позичальника та майнового поручителя, дія мораторію поширюється до встановлених правовідносин. Ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. При цьому, з урахуванням вимог ст.10 ЦПК України щодо змагальності сторін, суд позбавлений можливості з власної ініціативи витребувати будь-які докази. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню у рівних частках сплачені позивачем і документально підтвердженні судові витрати,.

Outcome: partial