Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом із урахуванням уточненої заяви, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті померлого 16 листопада 2015 року в с. Завадське Золочівського району Харківської області її батька [PERSON] на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: Харківська область Золочівський район с. Завадське вул. Завадська (раніше [PERSON]) №23. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батько [PERSON] залишив на її користь на все належне йому майно заповіт, посвідчений 11 квітня 2014 року [PERSON] - секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Золочівського району Харківської області, зареєстрований в реєстрі за №17. Також зазначила, що окрім неї немає спадкоємців, що прийняли спадщину, претендують на неї або мають право на обовязкову частину спадщини, що відкрилася після померлого батька. Шлюб між її батьками - померлим батьком [PERSON] та її матірю [PERSON] розірваний 03 жовтня 2006 року. ЇЇ брат [PERSON] звернувся із нотаріально посвідченою заявою до [PERSON] державної нотаріальної контори про те, що він не приймає спадщину після померлого батька [PERSON]. 06 січня 2015 року позивач звернулася до [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON]. У звязку із чим було заведено спадкову справу за № 2/2016. Після померлого залишилося спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер 23 (двадцять три), розташований по вул. Завадська в с. Завадське Золочівського району Харківської області, що належав померлому на підставі Договору купівлі-продажу від 20 листопада 2000 року, укладеного на Харківській товарній біржі між ним та продавцем [PERSON], зареєстрований відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером №И-351/200-Б. З моменту укладання та реєстрації договору батько позивача, вселившись у даний житловий будинок, постійно проживав у ньому до дня своєї смерті, тобто фактично володів та користувався домоволодінням, як повноправний власник. За минулий час ніхто не звертався до суду із позовом про визнання недійсним або дійсним вищезгаданого договору купівлі-продажу, тобто будь - яким чином не оспорював даний договір. Постановою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] від 11 листопада 2016 року № 2200/02-31 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер 23 (двадцять три), розташований по вул. Завадська в с. Завадське Золочівського району Харківської області. Постанова мотивована тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку не посвідчений нотаріально. В судове засідання від позивача та її представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] сільської ради Золочівського району Харківської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, ЦК УРСР (1963 року), ЦК України, Законом України «Про товарну біржу». 20.11.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №И-351/2000-Б, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями №23, який розташований за адресою: Харківська область, Золочівський район, с. Завадське, вул. В. Васильченко. Договір було зареєстровано на Харківській товарній біржі 20.11.2000 року під №И-351/2000-Б. Домоволодіння зареєстроване 07.02.2001 року в Дергачівському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON], реєстрова книга №1, реєстровий №4 (а. с.19-20). Положенням п. 11.1. вказаного договору передбачено, що подальше його нотаріальне посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», яким передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, хоча на той час обовязкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу житлових будинків Цивільним кодексом УРСР було також передбачено. Разом із тим, умови укладеного договору купівлі-продажу були повністю виконані продавцем та померлим її батьком, який зареєстрував 07 лютого 2001 року цей договір у Дергачівському МБТІ в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 4, а також згодом зареєстрував в [PERSON] сільській раді в погосподарській книзі № 9, особовий рахунок №1110 від 01 жовтня 2009 року (а.с.16,19-20). 20.12.1974 в родині [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON], про що 14.01.1975 року складено відповідний актовий запис №611 та видано свідоцтво про народження серія І-ВЛ №446118 (а.с.8). 28.10.1995 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №1085, та після реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка [PERSON]. Видано відповідне свідоцтво серія І-ВЛ №001668 (а.с.9). 14.08.1965 в родині [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON], про що 06.09.1965 складено відповідний актовий запис №27 та видано свідоцтво про народження серія V-УР №1238857 (а.с.14). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 03 жовтня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 03.10.2006 року , про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] районного управління юстиції Харківської області зроблено відповідний актовий запис №128 (а.с.13). Згідно заповіту, посвідченого 11.04.2014 секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Золочівського району Харківської області [PERSON] все належне йому майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, в тому числі житловий будинок №23 по вул. В.Васильченко в с. Завадське Золочівського району Харківської області і взагалі все, що буде належати йому на день смерті, на що за законом він матиме право, заповів [PERSON] доньці (а.с.11). Згідно свідоцтва про смерть серія І-ВЛ №523835 виданого Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Золочівського району Харківської області, 16 листопада 2015 року в смт. Золочів Золочівського району Харківської області помер [PERSON], актовий запис про смерть №25 (а.с. 10). Згідно інформації [PERSON] сільської ради на день смерті, 16.11.2015, [PERSON] проживав та був зареєстрований один за адресою: Харківська область, Золочівський район с. Завадське, вул. Завадська (раніше [PERSON]) №23 ( а.с.16). На виконання ухвали про витребування доказів від 31.05.2017 [PERSON] державною нотаріальною конторою Харківської області надано інформацію, з якої вбачається, що 15.01.2016 до [PERSON] ДНК Харківської області надійшла заява про прийняття спадщини після [PERSON], від [PERSON]. Її заяву було зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за 2016 рік за №5 та заведено спадкову справу №2/2016. 08.11.2016 до [PERSON] ДНК надійшла заява про неприйняття спадщини від [PERSON]. Більше заяв про відмову чи прийняття спадщини, тощо не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавались. За даними перевірки Алфавітних книг обліку заповітів, заповіт [PERSON] [PERSON] ДНК не посвідчувався. Згідно матеріалів спадкової справи, наявний заповіт [PERSON], посвідчений виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Золочівського району Харківської області від 11.04.2014 року, за реєстровим №17, що також підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №№48026877, 48026879 (а.с.62,63,64-65). [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], померлого 16.11.2015, про що надав відповідну нотаріально посвідчену заяву (а.с.15). Постановою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] від 11 листопада 2016 року № 2200/02-31, позивачу [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер 23 (двадцять три), розташований по вул. Завадська в с. Завадське Золочівського району Харківської області. Постанова мотивована тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку не посвідчений нотаріально, тобто через відсутність правовстановлюючих документів, хоча згідно договору купівлі-продажу від 20 листопада 2000 року, укладеного на Харківській товарній біржі між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], зареєстрованим в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером №И-351/200-Б, останній придбав у власність житловий будинок за адресою Харківська область Золочівський район с. Завадське вул. Завадська (раніше [PERSON]) №23. В ході інвентаризації КП «Архітектурно-інвентаризаційним бюро Золочівського району» встановлено, що житловий будинок № 23 літ. «А-1» по вул. В.Васильченка в с. Завадське Золочівського району, Харківської області, загальною площею 74,2 квадратні метри, житловою 48,9 квадратні метри, складається з приміщень: житлових кімнат площею 14,2 квадратні метри, 12,5 квадратні метри та 22,2 квадратні метри відповідно, топочної площею 4,2 квадратні метри, кухні площею 6,2 квадратні метри, коридору площею 9,3 квадратні метри та господарських будівель: веранди літ. «а», сараю літ. «В», погрібу літ. «Г», басейну літ. «д», сараю літ. «З», сараю літ. «Н», гаражу літ. «Ф», сараю літ. «Х», сараю літ. «Ц», баня літ. «Ч», навіс літ. «ч», огорожа №1-6, колодязь №7 що підтверджується даними наданого суду технічного паспорту на будинок виготовленого на замовлення [PERSON] (інвентаризаційна справа №266) (а.с. 25-27). Таким чином, належність померлому [PERSON] вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 23, розташований по вул. Завадська (раніше [PERSON]) в с. Завадське Золочівського району Харківської області, не визнається державним нотаріусом, так як після укладення на товарній біржі даного Договору, сторони не здійснювали його нотаріального посвідчення. Однак факт укладання згаданого договору та придбання [PERSON] вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами підтверджується архівними даними, що додані до матеріалів справи, а також інформацією КП «АІБ Золочівського району» (а.с. 19-20,21,22,23,24). Згідно зі статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог частини 2 статті 227 ЦК УРСР (1963 року) 07 лютого 2001 року договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований у Дергачівському міжміському бюро технічної інвентаризації. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями\~105,\~114 ЦК). Реєстрація Дергачівським міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Харківською товарною біржею, а не нотаріусом, станом на листопад 2000 року не суперечило чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на обєктив нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року за № 1952-ІVправо власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визначаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) майна. Оскільки покупець, тобто [PERSON], повністю виконав умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатив за придбане майно 13923,09 гривень, договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР зареєстрований в Дергачівському міжміському БТІ, у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його\~ істотних умов, [PERSON] на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України "Про власність", який діяв на той час, набув право власності на спірний будинок і правомірно володів ним до своєї смерті. Згідно ст.15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст.16 ЦКУ, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статті 1217, 1218, 1233 ЦК України встановлюють, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обовязок, визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. У п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята\~статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, в нотаріальному порядку оформити своє право власності на зазначену частину спадщини позивач не можу, а тому її право, як спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання. За вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст.16 ЦКУ, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Outcome: approved