Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Представник АТ КБ "Приватбанк" (далі - Банк) просить постановити рішення про стягнення з відповідача як спадкоємця [PERSON] , котра померла [INFO] , 7 728,48 гривень кредитної заборгованості та судові витрати у справі в сумі 1921 гривень. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] звернулась в Банк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву без номера від 05.11.2009 року, згідно з якою отримала кредит в сумі 5 800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua і складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Банк, надавши [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах та в межах кредитного ліміту, свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. [INFO] [PERSON] померла. Станом на цю дату її заборгованість перед Банком становила 7 728,48 гривень, яка складається із тіла кредиту. У зв`язку із цим 11.04.2018 року Банк надіслав до Горохівської державної нотаріальної контори претензію кредитора, а 28.12.2018 року отримав відповідь про те, що спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] , яка подала заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст.1282 ЦК України відповідач зобов`язана задовольнити претензії кредитора, проте на надісланий Банком 03.03.2019 року лист-претензію жодних дій не вчинила. Відповідач подала відзив на позовну заяву. У ньому вказала на застосування строків позовної давності; недотримання Банком вимог ст.1281 ЦК України щодо строків пред`явлення вимоги до спадкоємця; недоведеності наявності та вартості спадкового майна, а також кола спадкоємців; невідповідність розрахунків заборгованості дійсності і неможливість встановлення із них суми заборгованості. У письмових поясненнях, посилаючись на постанову Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справу № 342/180/17, вказала, що підписана [PERSON] анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору, тому не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору. Представник позивача подала відповідь на відзив, у якому, з огляду на термін дії випущеної кредитної карти до останнього дня жовтня 2017 року, вказала на подання позову в межах строку позовної давності; дотримання Банком вимог ст.1281 ЦК України строку, оскільки вимога до спадкоємців була пред`явлена через нотаріуса у встановлений строк. На підтвердження розрахунків заборгованості подала банківські виписки по картковому рахунку. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача у позовній заяві не заперечила проти розгляду справи за відсутності представника Банку, у відповіді на відзив просила позов задовольнити. Відповідач в канцелярію суду подала заяву, у якій вказала на невизнання позову та підтримання поданого відзиву. Просила у задоволенні позову відмовити, справу розглядати за її відсутності. За таких обставин суд провів розгляд позову в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 26.11.2009 року [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписала заяву, згідно якої виявила бажання отримати кредитну картку "Універсальна" з кредитним лімітом в сумі 250,00 гривень та базовою відсотковою ставкою 2,5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Цього ж дня [PERSON] отримала з відкритим 05.11.2009 року рахунком кредитну картку № [NUMBER] . У цій заяві [PERSON] своїм підписом підтвердила ознайомлення і згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Із наданої Горохівською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 158/2018 встановлено, що 26.03.2018 року Банк надіслав цій нотаріальній конторі претензію кредитора в порядку ст.1281 ЦК України за укладеним зі спадкодавцем [PERSON] кредитним договором б/н від 05.11.2009 року. У претензії Банк, серед іншого, просив включити кредиторські вимоги Банку у спадкову масу, повідомити спадкоємців про наявність заборгованості перед Банком в сумі 7 728,48 гривень та надати інформацію про спадкоємців, які прийняли спадщину. 17.04.2018 року нотаріальна контора зареєструвала претензію в книзі обліку і реєстрації спадкових справ та повідомила Банк про відсутність інформації про спадкоємців станом на цю дату. 16.05.2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в нотаріальну контору звернулась відповідач [PERSON] , яка спадкодавцю доводиться дочкою. 09.11.2018 року на ім`я відповідача нотаріусом видане свідоцтво про право на спадщину за законом на розташовану на території Печихвостівської сільської ради Горохівського району земельну ділянку площею 2,6294 га. 04.12.2018 року державний нотаріус надіслав відповідачу копію претензії кредитора, а Банку інформацію про відповідача як спадкоємця, яка прийняла спадщину. 22.02.2019 року Банк надіслав відповідачу лист-претензію про необхідність погашення виниклої у спадкодавця [PERSON] заборгованості в сумі 7 728,48 гривень за кредитним договором без номера від 05.11.2009 року. Дану претензію відповідач отримала 06.03.2019 року, що підтверджується інформацією Інтернет-сайту Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення за трек-кодом. Згідно із ч.2 ст.1281 ЦК України (в чинній на день відкриття спадщини після смерті [PERSON] редакції) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Дослідженими у справі доказами встановлено дотримання Банком вимог вищенаведеної норми шляхом звернення 26.03.2018 року із претензією до нотаріальної контори та отримання інформації про відповідача як спадкоємця лише після 04.12.2018 року, якій лист-претензію надіслав 22.02.2019 року. Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. На підтвердження існування заборгованості у спадкодавця в якості доказів Банк надав заяву [PERSON] від 26.11.2009 року, розрахунки заборгованості за договором без номера від 05.11.2009 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, банківські виписки та довідку про видані [PERSON] картки за договором без номера від 05.11.2009 року. Із позовної заяви вбачається, що заявлені у ній позовні вимоги стосуються вимоги Банку як кредитора за кредитним договором без номера від 05.11.2009 року, укладеним із спадкодавцем [PERSON] шляхом підписання останньої заяви, якою вона погодилась, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг та за умовами якого позичальник отримав на платіжну картку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5 800,00 гривень. До позовної заяви Банк додав розрахунки заборгованості саме за цим договором без номера від 05.11.2009 року, проте самого цього договору до позову не приєднав. Матеріали справи містять лише кредитний договір між Банком і [PERSON] від 26.11.2016 року, який укладений шляхом підписання останньою заяви від цієї дати. Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) пози-чальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, за змістом вищенаведених законодавчих норм позивач має довести сам факт укладення кредитного договору та надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених цим договором. У заяві [PERSON] міститься вказівка про відкриття банківського рахунку 05.11.2009 року та видачу їй кредитної картки № [NUMBER] у день підписання заяви від 26.11.2009 року, однак сам по собі цей факт в силу наведених законодавчих положень не доводить виникнення договірних правовідносин між цими сторонами саме 05.11.2009 року, оскільки жодних доказів про звернення [PERSON] в Банк до 05.11.2009 року та наявність підстав для відкриття банківського рахунку за 20 днів до її фактичного звернення в Банк з таким проханням позивач суду не надав. Окрім цього, у заяві від 26.11.2009 року зазначена сума кредитного ліміту 250,00 гривень, а не зазначена позивачем в позовній заяві сума 5 800,00 гривень за договором від 05.11.2009 року. Надана довідка Банку про видачу [PERSON] двох карток № [NUMBER] та № [NUMBER] , яка мала термін дії до 10.2017 року, також стосується кредитного договору без номера від 05.11.2009 року. Із наданих позивачем банківських виписок вбачається, що на ім`я [PERSON] було оформлено три картки: [NUMBER] (виписка з 16.11.2013 року по 26.10.2017 року); [NUMBER] (виписка з 26.11.2009 року по 10.03.2018 року); [NUMBER] (виписка з 24.10.2013 року). За викладеними у відповіді на відзив доводами позивача для [PERSON] було перевипущено картку у зв`язку із закінченням дії первинно виданої картки № [NUMBER] . Проте із виписок за картками № [NUMBER] та № [NUMBER] за період з 16.11.2013 року по 26.10.2017 року вбачається, що за ними проводились зовсім відмінні одна від одної банківські операції. Наприклад, 16.11.2013 року за карткою № [NUMBER] проведено списання щомісячного платежу в сумі 10 гривень, а за карткою № [NUMBER] у цю дату відображене зняття готівки в банкоматі; у період з 20.01.2017 року по 20.10.2017 року по картці № [NUMBER] було здійснене автоматичне погашення простроченої заборгованості із картки [NUMBER] на загальну суму 2 365,11 гривень, проте такі операції у виписці по картці № [NUMBER] за аналогічний період відсутні. Із виписки по картці № [NUMBER] дійсно вбачається встановлення кредитного ліміту з 26.11.2009 року на суму 250,00 гривень, який в подальшому змінювався в сторону збільшення, в останнє - 15.11.2011 року на суму 5 800,00 гривень. Однак зміст цієї виписки не дає беззаперечних підстав вважати, що вона стосується саме підписаної [PERSON] заяви від 26.11.2009 року, оскільки про це свідчить невідповідність здійснених за випискою банківських операцій викладеним у заяві умовам. Зокрема, із виписки видно, що Банком здійснювалось автоматичне списання простроченої заборгованості, процентів за використання кредитного ліміту із карток [NUMBER] та [NUMBER] , щомісяця нараховувалися страхові платежі за договором "Страхування кредитного ліміту", крім цього нараховувались штраф та пеня за прострочку по кредиту, що складає значну суму, а нарахування процентів до 01.09.2014 року здійснювалось за ставкою 2,5 %, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - за ставкою 2,9 %, з 01.04.2015 року - за ставкою 3,6 %. Однак, у заяві [PERSON] від 26.11.2009 року не передбачено списання заборгованості з іншої картки клієнта (відповідні поля заяви не заповнені), не встановлено відповідальності за порушення виконання зобов`язання у вигляді штрафу та пені, не передбачено нарахування страхових платежів, а також збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами в односторонньому порядку без згоди клієнта. Крім цього, судом здійснено перевірку виписки на предмет її відповідності розміру заявлених позовних вимог. Так, до стягнення Банком заявлено 7 728,48 гривень тіла кредиту, хоча максимально встановлений кредитний ліміт за карткою становить 5 800,00 гривень. Із виписки вбачається, що всього за карткою [PERSON] було знято (використано) 12 850,00 гривень. При цьому суд до цієї суми не включав списання процентів із картки в сумі 9 101,73 гривень, страхових платежів в сумі 270,00 гривень та інші нарахування (штраф, пеню), які не передбачені умовами договору від 26.11.2009 року. У період з 26.11.2009 року по 26.12.2017 року здійснено погашення кредитної заборгованості на загальну суму 19 957,22 гривень, до якої включено 2 591,64 гривень суми автоматичного погашення заборгованості із карток [NUMBER], [NUMBER]. Востаннє погашення заборгованості мало місце 21 та 26 грудня 2017 року на суми 340,19 гривень та 3,31 гривень шляхом автоматичного погашення із картки [NUMBER] . Отже, різниця між погашеною заборгованістю та використаними кредитними коштами становить позитивний залишок 7 107,22 гривень (19 957,22 - 12 850,00), що з урахуванням відсоткової ставки 2,5 % на місяць упродовж вищевказаного періоду на суму залишку заборгованості не може свідчити про існування у [PERSON] заборгованості по тілу кредиту у заявленому в позову розмірі. Крім цього, суд зауважує, що вивченням виписки встановлені певні невідповідності здійснених операцій і проведених нарахувань, які в кінцевому результаті Банком виставлені в якості заборгованості. Наприклад, згідно виписки станом на 16.03.2014 року за карткою наявна заборгованість в сумі 5 665,42 гривень; 24.03.2014 року здійснено погашення заборгованості на 410,00 гривень, тобто після цього сума боргу має зменшитись до 5 255,42 гривень, однак у виписці станом на цю дату значиться борг у більшому розмірі - 5 360,42 гривень. Надалі 31.03.2014 року Банк здійснив нарахування (списання із картки) 144,08 гривень процентів за користування кредитом і визначив загальну суму заборгованості на цю дату в сумі 5 924,50 гривень, хоча в обрахунку дана сума буде меншою, а саме, 5 504,50 гривень (5 360,42 + 144,08). Такі невідповідності є непоодинокими і свого належного обґрунтування в матеріалах позову не знаходять. За викладених обставин суд дійшов висновку, що надана Банком виписка не доводить наявності у [PERSON] кредитної заборгованості за укладеним 26.11.2009 року договором про надання банківських послуг. Щодо доданого до позову витягу з Умов та правил надання банківських послуг, то суд його до уваги не приймає, оскільки він не містить підпису [PERSON] та дати її ознайомлення із цими Умовами та правилами, що унеможливлює визначення до якого саме договору вони відносяться в якості його складової та чи саме ці Умови та правила мала на увазі і розуміла [PERSON] , підписуючи заяву від 26.11.2009 року, та відповідно, чи брала вона на себе викладені у них зобов`язання. У позовній заяві позивач як на одну із правових підстав заявлених вимог послався на положення ч.1 ст.634 ЦК України, яка визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього питання в аналогічних спірних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17-ц висловила правову позицію про те, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, досліджені у справі докази свідчать про недоведеність наявності у спадкодавця [PERSON] кредитної заборгованості, яка заявляється Банком у позові, а відтак і відсутності у відповідача як спадкоємця обов`язку на її погашення в порядку ч.1 ст.1282 ЦК України. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи недоведеність належними та допустимими доказами обставин, на які Банк послався як на підставу своїх вимог, а також, виходячи з положень ст.ст.12, 81, 263 ЦПК України, за змістом яких рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і має бути ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за його недоведеністю, питання про застосування строків позовної давності, про які заявляє відповідач, не розглядається, оскільки це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову лише у випадку встановлення порушеного права позивача та підставності заявлених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed