Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, який надалі уточнила, змінивши предмет позову, підстави його задоволення та просила суд: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на наступне. Спірна квартира [ADDRESS] є її особистою власністю на підставі наступного. Між нею та відповідачем, 24.09.1999 року був зареєстрований шлюб, у якому народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.07.2013 року шлюб розірвано. Життя у шлюбі з відповідачем не склалось, так як колишний чоловік часто находився у стані алкогольного сп`яніння, учиняв скандали. Після великого скандалу з побиттям її в кафе у присутності знайомих літом 2011 року [PERSON] забрав з квартири сумісну готівку, яка збиралась на покупку будинку та пішов жити до своїх батьків. Після нетривалого примирення вони визнали, що сумісне життя змінилося в негативний бік, надалі стає неможливим та домовились про розподіл майна. По обоюдній домовленості відповідач виявив бажання мати в особистій власності автомобіль «МAZDA -5», а вона спірну квартиру, яка оформлена на її ім`я. З липня 2011 року відповідач періодично не проживав в спірній квартирі, припинились шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, як подружжя. На покупку спірної квартири були витрачені кошти орієнтовно у розмірі 20000 дол. США, які її батьки зняли з банківського рахунку Промінвестбанку на кануні покупки спірної квартири та передали їй особисто. На теперішній час у неї збереглась розписка від продавця про отримання від неї коштів у розмірі 23500 дол.США за спірну квартиру. Крім цього, у шлюбі проданий автомобіль "Фіат" за 3000 дол. США, який було куплено нею за кошти їй батьків. Кошти від продажу автомобіля "Фіат" були витрачені на покупку автомобіля MAZDA-5, реєстраційний номер [NUMBER] у салоні за 33500 дол.США та оформлено у кредит в Промінвестбанку у 2007 році, який вона сплачувала особисто. На підставі викладеного подружжям були набуті: спірна 3-х кімнатна квартира та автомобіль MAZDA-5. З ціллю узаконювання її майнових прав на перепланування квартири, нею було подане позовну заяву до суду, так як з відповідачем на той час вони вже визначились з розділом майна. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя № 2-4175/2011 від 28 вересня 2011 року (під час фактичного розриву відношень) за нею визнане особисте право приватної власності на вказану квартиру. Судові витрати були сплачені особисто нею, як власником квартири. Розгляд даної справи з винесенням вказаного рішення здійснювалося з особистої згоди [PERSON] , що це її особиста власність та у подальшому їм не оскаржувалася. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя № 2-4175/2011 р. від 28 вересня 2011 року, підтверджується той факт, що квартира не є предметом сумісної власності. Кошти, які [PERSON] забрав зі спірної квартири, були витрачені відповідачем на купівлю квартири [ADDRESS] та був зроблений коштовний ремонт. На підтвердження та виконання досягнутих домовленостей, вона з відповідачем у жовтні 2015 року зробили дії, а саме: 23.10.2015 року [PERSON] виписався зі спірної квартири, 25.10.2015 року право власності на автомобіль MAZDA-5 нею було переоформлене на [PERSON] До липня 2017 року вона працювала редактором газети "Маріупольський портовик", яка входила до складу профспілки Маріупольського морського торгівельного порту (головою є відповідач). Після фактичного припинення шлюбних відносин та розлучення, вона знаходилась у прямому підпорядкуванні її колишнього чоловіка. У результаті постійних принижень й тиску зі сторони відповідача, у липні 2017 року після чергового скандалу та погроз розправи в квартирі, яка належить їй, що було неодноразово з 2011 року визнано відповідачем при сусідах, родичах, друзях, вона була вимушена звільнитися з роботи та з дітьми переїхала проживати до іншого міста. На даний час вона не має роботи, у зв`язку з чим зареєстрована у центрі зайнятості. Коли відповідач узнав, що вона виїжджає з м.Маріуполя з дітьми та про її намір продати спірну квартиру, [PERSON] безапеляційно заявив, що цю продажу не допустить та буде сам вирішувати, як їй жити у подальшому, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав з цією заявою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2017 року дану справу розподілено судді Мельник І.О. Ухвалою судді від 11.09.2017 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 22.09.2017 року на виконання вимог ухвали суду від 11.09.2017 року, представником позивача надано заяву. Ухвалою судді від 26.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи. 23.10.2017 року на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про розподіл спільного сумісного майна подружжя, яка відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду 23.10.2017 року передана судді Мельник І.О. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та здійснити її поділ між ними; поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , залишивши Ѕ частину квартири [ADDRESS] у власності [PERSON] за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.09.2011 року; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , судовий збір, посилаючись на наступні обставини. З 24.09.1999 року він знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.07.2013 року шлюб розірвано з причин припинення шлюбних відносин і неможливості збереження сім`ї. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей, донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на утриманні обох батьків і на даний час проживають разом з матір`ю за межами Донецької області. В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 03.08.2005 року ними за рахунок спільних коштів була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу цієї квартири був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А., а відповідач [PERSON] документально є власником житлового приміщення на підставі цього договору. Нерухоме майно було придбано у попереднього власника, всі умови по договору сторонами виконані в повному об`ємі та претензій один до одного до теперішнього часу не мають. За час проживання в зазначеній квартирі ними в період з 2010 року по 2011 рік з метою покращення умов проживання дане приміщення було реконструйоване зі зміною житлової площі і загальної площі. В результаті будівельних змін були витрачені їх особисті грошові збереження, будівельні матеріали та обладнання. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.09.2011 року за [PERSON] було визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. 06.12.2011 року право власності оформлено на підставі цього рішенням та зареєстровано в КП «Маріупольське БТІ» за №899020. Трьохкімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і належить йому та [PERSON] в равних частинах. У зв`язку з тим, що з [PERSON] шлюб розірвано, сторони знаходяться в процесі розподілу майна і складних відносинах, виникають спірні правовідносини в частині користування, обслуговування, а також в частині оформлення його права власності на чатину спірного майна, які іншим чином, окрім через суд вирішити не можна. Правовстановлюючі документи на квартиру оформлені на ім`я відповідача, тому він вимушений звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. Ухвалою судді від 23.10.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, прийнято його до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Об`єднано в одне провадження первісний позов та зустрічний позов. Розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.12.2017 року за №304 у зв`язку з тривалим перебуванням судді Мельник І.О. на лікарняному, справа була розподілена за допомогою автоматизованої системи документообігу суду судді Папаценко П.І. Ухвалою судді від 02.01.2018 року прийнято до розгляду та продовжено судовий розгляд матеріалів позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за правилами загального позовного провадження, зі стадії підготовчого судового засідання та призначено підготовче судове засідання. 09.01.2018 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, в яких свої позовні вимоги зазначені у позові просив задовольнити, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. 09.01.2018 року на адресу суду [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає наступне. Вивчивши обставини зазначені у позовній заяві становиться не зрозумілим, що є підставами для звернення до суду [PERSON] з даним позовом. Звернення в суд з даним позовом є незаконним, факти викладені в ньому не знаходят свого законного підтвердження і не основані на вимогах діючого законодавства. З 24.09.1999 року він знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 30.07.2013 року розірвано з причин припинення шлюбних відносин і неможливості збереження сім`ї. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей, донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на утриманні обох батьків і на даний час проживають разом з матір`ю за межами Донецької області. З вересня 2013 року за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя з нього примусово за місцем роботи стягуються аліменти на утримання його неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини зі всіх видів доходів. Заборгованості по сплаті аліментів з момента проведення стягнення і по теперішній час відсутня, будь-яких спірних відношень по додатковим витратам на дітей у них з [PERSON] до теперішнього часу не виникало з причин добровільної їх виплати з його боку. В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу сторонами по справі за рахунок спільних коштів була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] і автомобіль «МAZDA -5», державний номерний знак [NUMBER] , який після розірвання шлюбу був розподілений між подружжями за спільною згодою, шляхом його викупу ним в 2015 році у позивача з урахуванням вартості її частки на цей автомобіль. Договір купівлі-продажу цієї квартири був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А., а відповідач [PERSON] документально є власником житлового приміщення на підставі цього договору. Нерухоме майно було придбано у попереднього власника, всі умови по договору сторонами виконані в повному об`ємі та претензій один до одного до теперішнього часу не мають. За час проживання в зазначеній квартирі ними в період з 2010 року по 2011 рік з метою покращення умов проживання дане приміщення було реконструйоване зі зміною житлової площі і загальної площі. В результаті будівельних змін були витрачені їх особисті грошові збереження, будівельні матеріали та обладнання. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.09.2011 року за [PERSON] було визнано право власності на самовільно реконструйовану квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м. 06.12.2011 року право власності на підставі цього рішенням та зареєстровано в КП «Маріупольське БТІ» за №899020. В своїх вимогах [PERSON] підтверджує, що квартира є об`єктом права власності подружжя, безпідставно, зазначає на те, що все матеріальне навантаження по утриманню, лікуванню і оздоровленню дітей лежить на її плечах і не визначає цифровий показник цієї нагрузки і вартості квартири, вважає, що дана обставина є підставою для проведення так званого взаєморозрахунку «мне, [PERSON] деньги по содержанию, лечению, оздоровлению возвращать не надо», «отдайте мне в счёт этих расходов вторую половину спорной квартиры». Спірна трьохкімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і належить йому та [PERSON] в равних частинах. 25.05.2018 року [PERSON] надано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 30.05.2019 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву про поділ майна. 04.06.2018 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що факти викладені відносно придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя не відповідають дійсності. На покупку спірної квартири були витрачені кошти орієнтовано у розмірі 20000 дол.США, які батьки зняли з банківського рахунку Промінвестбанку перед покупкою спірної квартири та передали їх особисто. На теперішній час у неї зберіглась розписка від продавця про отримання від неї коштів у розмірі 23500 дол.США за спірну квартиру. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.09.2011 року встановлене, що спірна квартира належить [PERSON] на праві приватної власності, позивач за зустрічним позовом не приймає це до уваги, незважаючи на те, що [PERSON] не оскаржував рішення, тому просила у задоволенні позову відмовити. 05.06.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] за основним позовом - [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою суду від 06.06.2018 року в задоволенні клопотання [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя від 07.09.2017 року, відмовлено. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя від 07.09.2017 року, залишено без розгляду. Уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя від 30.05.2018 року вирішено вважати не поданою та повернуто [PERSON] Закрито підготовче засідання за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя від 23.10.2017 року. Призначено справу до судового розгляду по суті. 15.06.2018 року від адвоката Темір І.В. надійшло клопотання про витребування доказів. 26.06.2018 року від [PERSON] до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.06.2018 року. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 18.07.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.06.2018 року в частині задишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя від 07.09.2017 року без розгляду, в частині повернення позовної заяви та закінчення підготовчого засідання. Справу в цій частині направлено для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції. 29.08.2018 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву про поділ майна, клопотання про виклик свідків. 06.09.2018 року від адвоката відповідача [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (заперечення проти позову), відповідно до яких в кінці серпня [PERSON] поштою була отримана позовна заява з додатком у порядку уточнення про визнання майна особистою приватною власністю. Вивчивши обставини, зазначені у позовній заяві, стає незрозумілим, що є знову підставою для звернення до суду [PERSON] з цим позовом до відповідача, а саме вже з такими вимогами і виникає питання про те, а чи є у неї взагалі право знову після первинного позову з пропозицією про взаємозалік, звертатися до суду вже з цими зазначеними надуманими вимогами і чи є її право в такому контексті порушеним і таким, що підлягає захисту судом. Фактично обгрунтування доводів позовної заяви є нічим іншим, як цитування положені, ст. ст. 70. 71. 72 СК України та надання якихось фактів без документальною підтверження. Як наслідок, неправильне їх тлумачення знову призвело до подачі абсурдних вимог про дуже дивне по своїй природі особисте право на спірне майно, яке є спільною сумісною власністю без пропозиції виплати відповідачу компенсації за його частку в цьому майні, але запропонувала варіант розподілу з урахуванням цієї частки. Первинно позивач як він вказував раніше, в позові, вважаючи квартиру та машину спільною сумісною власністю подружжя, пропонувала взаємозалік між сторонами з припиненням для відповідача права у спільній сумісній власності подружжя при наявності різних за своєю правовою природою правовідносин. Виявляється, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 28.09.2011 року по справі № 2-4175 за [PERSON] як їй здається, на підставі тільки того, що вона особисто сплатила судовий збір за рахунок коштів спільного бюджету подружжя, було визнано особисте право власності на реконструйовану вже спірну квартиру. Незрозуміло тоді, якщо за позивачкою вже було визнано особисте право власності на спірне нерухоме майно, то чому вона знову звертається в суд з аналогічною вимогою свого затвердження та знову просить суд визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на ті умови, які будуть визначені в цьому відзиві вважає, що звернення в суд з даним позовом є незаконнимими, факти, викладені в ньому не знаходять свого законного підтвердження і не грунтуються на вимогах чинного законодавства та не підтвержуються належними доказами. Питання про розподіл квартири не вирушувалось, з тієї причини, що в квартирі мешкали діти та визначення часток в спільній сумісній власності ні яким чином не могло вплинути на цільове використання житла колишньою дружиною і дітьми. Стосовно відчудження квартири, з урахуванням матеріальної можливості [PERSON] цей варіант колишнім подружжям не розглядався та на майбутнє не планувався. Яких небудь вимог стосовно спірної квартири в частині особистої власності, які могли б порушувати права відповідача [PERSON] відносно спільної сумісної власності подружжя, до подачи первісного позову у вересні 2017 року не заявлялись, тому говорити у даному випадку про трьохрічний строк після розірвання шлюбу для звернення до суду про поділ майна недоречно і неграмотно з юридичної точки зору. Договір купівлі-продажу спірної квартири був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А., а відповідач за зустрічним позовом документально була власником житлового приміщення на підставі цього ж договору, зареєстрованого в КП «Маріупольське БТІ» 04.08.2005 року. Нерухоме майно було придбано у попереднього власника, всі умови за договором сторонами виконані в повному обсязі і претензії один до одного до теперішнього часу були відсутні. При укладапі цього договору відповідач особисто давав згоду [PERSON] на купівлю спірного майна, що також буде підтвержуваться документально і вказує саме на виникнення спільної сумісної власності на це майно. Право власності на ім`я [PERSON] та первічна і наступна реєстрація на вищевказане спірне нерухоме майно після отримання договору купівлі-продажу, що є фактично предметом спору, може підтверджуваться змістом тільки копії договору купівлі- продажу спірної квартири від 03.08.2005 року (р-р. № 4465). укладеного в період шлюбу сторонами по справі між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), який остання до суду навмисно не надає. Цій договір був посвідчений приватним нотаріусом Чичековою O.A., яка може на вимогу суду надати копії усіх документів, які стали підставою для його укладання. Крім того, підтверження того, що спірне майно, а саме квартира придбалась за спільні кошти подружжя, яке було платіжноспроможне необхідно також буде витребувати за його клопотанням, що є в матеріалах справи, копії документів які стали підставою для укладення між [PERSON] (дарувальник) та його колишньою тещою - матір`ю відповідачки [PERSON] (обдаровувана) договора дарування квартири [ADDRESS] 29.07.2005 року за р-р. № 3570, тобто за 5 днів до покупки спірної квартири та яка за змістом договору була його особистою власністю. Цій договір був посвідчений приватним нотаріусом Ніколаєнко Т.І., яка може також на вимогу суду надати копії усіх документів, які стали підставою для його укладання. За час проживання в зазначеній квартирі, сторонами у справі без належного дозволу та затвердженого проекту в період з 2010 року по 2011 рік з метою поліпшення умов проживання, дане житлове приміщення було реконструйовано зі зміною житлової площі та загальної площі. В результаті будівельних змін були витрачені особисті грошові заощадження, власні будівельні матеріали і обладнання подружжя Анашкіних. У своїх вимогах [PERSON] первісно підтверджуючи, що квартира є об`єктом права власності подружжя, безпідставно, вказуючи на те. що все матеріальне навантаження за змістом, лікування та оздоровлення дітей лягає на її безробітні плечі і не визначаючи цифровий показник цього навантаження і вартість квартири, вважала що дана обставина є підставою для проведення так званого взаємозаліку: «мені, [PERSON] гроші на лікування, оздоровлення повертати не треба » « віддайте мені в рахунок цих витрат другу половину спірної квартири». Після цього риторика сильно змінилася, новий представник, нова правова позиції як слідство [PERSON] вже за її словами купує квартиру і машину в 2005 та 2007 роках відповідно за особисті кошти та за кошти батьків, одному з яких за 5 днів до покупки спірної квартири [PERSON] дарить своє особисте майно, а саме квартиру [ADDRESS] та додатково вказує на те, що всі ці вимоги та її надумані обставини відповідно природи спірного майна пов`язані тільки з тим, що вона виїхала з м. Маріуполя з дітьми, а відповідач та його позиція відносно квартири є перешкодою її намірам продати цю квартиру та витратити всі гроші від її продажу на свої потреби та ні в інтересах дітей, як це вона робить зараз та робила раніше. Як вбачається зі змісту нового позову з новим представником та новою правовою позицією, [PERSON] все таки визначилася, що в цьому випадку потребує захисту її особисте право, як вона вважає на особисте майно, не ставивши під сумнів до теперішнього часу його право у спільній сумісній власності на це майно, яке вона шляхом придуманих історій і зневагою права [PERSON] у спільній сумісній власності, як зазначено в резолютивній частині позову, хоче визначити особистою власністю. Спірна трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя і належить відповідачу і позивачу в рівних частках і підлягає розподілу за варіантом, вказаним і зустрічному позові, автомобіль після його покупки в 2015 році є особистою власністю [PERSON] і не підлягає розподілу. 17.09.2018 року на електронну адресу суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив відносно позову, в якому зазначено наступне. У своєму відзиві на її позовну заяву (у порядку уточнення) від 16.08.2018 року про визнання майна особистою приватною власністю, відповідач [PERSON] грубо маніпулює положеннями СК України, ЦК України, ЦПК України та навіть заперечує (ставить під сумнів та не бере до уваги) рішення суду, а саме: рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.09.2011 року №2-4175 про визнання за нею, [PERSON] права власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , яке набуло законної сили та є обов`язковим для виконання на всій території України, відповідно до ст. 129 Конституції України. Більше того, держава повинна забезпечувати виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Крім того, у своєму запереченні відповідач грубо маніпулює положеннями СК, ЦК та ЦПК України трактуючи положення їх статей на свій розсуд з метою отримання неправомірної вигоди та утискаючи її права як жінки, грубо порушуючи принципи тендерної рівності. Так, цитуючи ст. 70 СК України, відповідач, [PERSON] спирається на те, що, на його думку, "спірна 3-х кімнатна квартира" є спільною власністю подружжя взагалі спотворюючи саме положення цієї статті. Так, ч.1 ст.70 СК України ясно визначає, що розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Далі - більше, цитуючи п.2 ст. 372 ЦК України, відповідач взагалі протирічить сам собі зі своїми запереченнями. Він приводить витяги з тексту, що при розділі майна, яке знаходилося в спільній власності, вважається, що частки співвласників в праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом. Рішення суду (рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.09.2011 року №2-4175), яке набуло законної сили та закріплено реєстрацією її права власності в КП "Маріупольське БТІ", є законним та обов`язковим до виконання. Ніяких заперечень чи незгоди з вказаним рішенням суду відповідачем до цього часу не заявлялося. Від дати рішення суду (від 2011 року та фактичного розриву шлюбних відносин) і до часу написання заперечення відповідачем проти її позову, взагалі ніяких натяків про право на співвласність у відповідача не існувало. Описуючи свої заперечення, відповідач грубо порушує її громадянські права, вдається до вільного трактування (на свій розсуд, без надання будь-яких фактів та доказів) її поведінки. Зважаючи на викладене, вона вимушена ще раз наголосити на тому факті, що до цього часу ніяких заперечень на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя відповідач не висував. Більше того, за відсутності заперечень зі сторони відповідача, право на її особисту власність відносно 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] на підставі вищезазначеного рішення суду №2-4175 від 28.09.2011 року було оформлено в КП «Маріупольське БТІ» за №899020 від 06.12.2011 року. З метою отримання неправомірної вигоди, одним хибним твердженням, намагається вивести автомобіль МАЗДА-5 д.н. [NUMBER] зі спірного майна. Стверджуючи, що за автомобіль їй були виплачені грошові кошти, відповідач не приводить ніяких доказів та підтверджень такої дії. В таких діях відповідача вбачаються явні ознаки зловживання правом, намагання шляхом підміни понять та хибними, неправдивими твердженнями ввести суд в оману щодо предмету спору. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 17.10.2018 року клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків, задоволено. Викликано у судове засідання з метою допиту свідків, клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів, задоволено та зобов`язано приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чичекову О.А. надати до суду завірені належним чином копії усіх документів, які стали підставою для посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.08.2005 року, а також зобов`язано приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Ніколаєнко Т.І. надати до суду завірені належним чином копії усіх документів, які стали підставою для посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 29.07.2005 року за р-р №3570. Зобов`язано посадових осіб Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області надати для огляду у судовому засіданні матеріали цивільної справи №2-4175/2011. В задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про обов`язкову участь [PERSON] для надання пояснень особисто у ході розгляду справи по суті, відмовлено. 08.11.2018 року від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ніколаєнко Т.І. надійшла на адресу суду відповідь та завірені належним чином копії документів. 28.12.2018 року до суду від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичекової О.А. надійшла відповідь на запит щодо договору купівлі -продажу. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 26.02.2019 року закрито підготовче засідання за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті. 25.04.2019 року від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ніколаєнко Т.І. надійшла на адресу суду відповідь на запит суду. 19.11.2019 року від [PERSON] до суду надійшла заява про відмову від клопотання про виклик свідків. Також, 19.11.2019 року та 12.12.2019 року до суду надійшли заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, які аргументовані наступним. Позовні вимоги по зустрічній позовній заяві не можуть бути задоволені, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність. Відповідно до норм ст.ст.257-258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою відмови у задоволенні позову. Вимоги ст.256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Розподіл майна відбувся між ними як подружжям ще у 2011 році. Рішенням суду було встановлено, що спірна квартира є її особистою власністю. Рішення набрало законної сили 10.10.2011 року. До матеріалів цієї справи було надане рішення по вказаній справі, але [PERSON] не став його оспорювати, що підтверджує його згоду з викладеним у судовому рішенні. Дії [PERSON] відносно не оскарження рішення по справі №2-4175/2011 р. вказують на визнання з його боку, що дійсно між ними відбулась домовленість відносно квартири ще в літку 2011 року, а саме що вона є її особистою власністю. [PERSON] не оскаржуючи рішення по справі №2-4175/2011 року, яке набрало законної сили 10.10.2011 року, підтверджує, що дійсно з дати набрання законної сили судовим рішенням йому було відомо про порушення його права на поділ майна. 10.10.2011 року при відсутності апеляційної скарги на рішення по справі №2-4175, в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув 11.10.2014 року, проте [PERSON] звернувся до суду у 2017 році. Свідками у суді також було підтверджено, що у 2011 році між ними відбулась домовленість про поділ майна подружжя, на що вказують особисті дії [PERSON] (не оскарження рішення, зняття з реєстрації з адреси спірної квартири особисто [PERSON] ; не сплата комунальних платежів по спірній квартирі [PERSON] , переоформлення автомобілю, придбаного у шлюбі на ім`я [PERSON] ). Таким чином, на підставі ч.3 ст.267 ЦК України необхідно застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог відносно поділу майна між подружжям. 26.11.2019 року до суду від [PERSON] надійшла заява-пояснення в якій зазначено, що в своїх позовних вимогах, які вказані у позові від 23.10.2017 року він в резолютивній частині позову просить визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін по справі, поділити її та визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири. Підставою для звернення до суду за захистом її прав за його зустрічним позовом стало звернення у вересні 2017 року [PERSON] до суду з позовом до нього про визнання права власності на спірну квартиру у цілому без урахування його частки в спільній сумісній власності подружжя. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, при відсутності будь-яких інших документів спірна квартира належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені судом факту набуття майна в період шлюбу на таке майно поширюється презумція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обгрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте в період шлюбу, є спільним сумісним майном. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 12.06.2019 року у справі №595/324/17. Застосування строку позовної давності у такому випадку на такі правовідносини не розповсюджується, так як мова йде про же придбане нею право власності в минулому та наявне на теперішній час, а вирішення питання про визначення цієї частки в спільній сумісній власності є тільки документальним підтвердженням виникнення права, яке вже відбулося. Навіть, якщо слідувати логіці [PERSON] та прийняти те, що до цих правовідносин може застосовуватися позовна давність, то зазначив, що з моменту купівлі-продажу у 2005 році, як в період шлюбу так і після його розірвання він безперешкодно мав доступ до спірної квартири та вважав себе її співвласником відповідно до вимог закону. Фактично моментом порушення його права, якщо б до цих правовідносин застосувався сплив строку позовної давності, необхідно було вважати саме звернення [PERSON] у вересні 2017 року до суду з позовом про поділ майна та визнання за нею право особистої власності на квартиру в цілому, що також вказує з урахуванням його звернення до суду в жовтні 2017 року на відсутність спливу цього строку. Враховуючи зазначене,

Outcome: approved