Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

09 листопада 2018 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстроване місце проживання відповідачів, однак останні протягом тривалого часу в помешканні не проживають, витрати по його утриманню не несуть. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] створює [PERSON] перешкоди у здійсненні свого права власності, оскільки перешкоджає отриманню пільг на комунальні послуги, остання, з посиланням на ст.. 41 Конституції України та ст.. 391 ЦК України, просила суд задовольнити її позов. Ухвалою суду від 20.06.2019р. до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Голопристанської РДА Скакун Л.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] , а тому його права на житло не будуть порушеними. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила, відзив не подавала. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2011р. позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним витягом про державну реєхстрацію прав. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до довідки, виданої Долматівською сільською радою від 01.10.2018р. № 2083, встановлено, що в житловому будинку по [ADDRESS] належному позивачу будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , однак за даною адресою фактично з 2015 року не проживають. Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування Голопристанської РДА за даними довідки Долматівської сільської ради № 1625, [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] . Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачі фактично в будинку позивача не мешкають, догляд за ним не здійснюють, витрат по його утриманню не несуть, а вказане житло використовується ними лише для реєстрації місця свого проживання. Довідка Долматівської сільської ради від 02.10.2018р. № 2090 свідчить про відсутність споріднення позивача з відповідачами та неналежність останніх до членів сім`ї [PERSON] . За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При вирішенні питання про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування будинком, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Згідно висновку, орган опіки та піклування Голопристанської РДА вважає за можливе визнання втрати права на користування жилим приміщенням неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, суд вважає, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, останні втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved