Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивача 23.05.2016 року звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи- [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та з урахуванням усіх уточнень просила : 1. визнати недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 26.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 26.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738; 2. визнати недійсним Свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на 12/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року; 3. визнати недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 14.09.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 14.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460; 4. визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] 12/50 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555; 5. скасувати реєстрацію права власності 10/50 та 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS] за [PERSON] на підставі вказаного договорів дарування; 6. вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власницею 200/1000 частин квартири [ADDRESS], яка у цілому складається з восьми житлових кімнат, площею 149, 7 кв.м., загальна площа - 215, 6 кв.м.. При звернені в компетентні державні органи позивачці стало відомо, що 01.11.2011 року КП "ОМБТІ та РОН" склало Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні (далі по тексту - Акт), який підписаний нібито нею, особисто, в якому були перераховані частки співвласників квартири [ADDRESS], а саме: [PERSON], [PERSON] - 5/50 частини квартири; [PERSON], [PERSON] - 7/50 частини квартири; [PERSON] - 9/50 частини квартири; [PERSON] - 10/50 частини квартири; [PERSON], [PERSON] - 12/50 частини квартири; [PERSON] - 7/50 частини квартири. 25.11.2011 року нові частки співвласників були затверджені розпорядженням ПРА ОМР №1052. Стверджує, що свій підпис під даним Актом не проставляла і дані, наведені в ньому, не відповідають дійсності, позивачка зверталась з цього приводу до правоохоронних органів та 04.12.2012 року протест заступника прокурора був задоволений та ПРА ОМР розпорядженням №789 від 04.12.2012 року скасувало вищезгадане своє розпорядження №1052 від 25.11.2011 року. У подальшому, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, були визнані недійсними ряд документів : Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні - квартирою [ADDRESS] складений 01 листопада 2011 року інженером - інвентаризатором Комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" [PERSON]; Свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 січня 2012 року на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року. Оскільки розпорядження ПРА ОМР №1052 від 25.11.2011 року на теперішній час скасовано, позивачка вважає, що Свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на 12/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] має бути визнане недійсним, оскільки видане на підставі незаконних документів, а також мають бути визнанні недійсними усі договори відчуження частин квартири [ADDRESS], зокрема договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 26.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON]; договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 14.09.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; та договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 16.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON]. Просила також скасувати право власності за [PERSON] на невірно визначені частки квартири, зареєстроване за нею на підставі вищевказаних договорів дарування. До спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] ухвалою суду від 04.10.2016 року був прийнятий позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1, а.с.136-142), за яким з урахуванням уточнень від 19.05.2017 року [PERSON] просила: 1. Визнати недійсним договір дарування частини квартири від 26.12.2012 року, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] 10/50 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. 2. Визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] 12/50 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555. 3. Визнати за [PERSON] право власності на 109/250 часток квартири [ADDRESS] Підставами звернення до суду з відповідним зустрічним позовом зазначила ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР; ст.41 Конституції України; ст.ст.4, 10, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 319, 321, 328, 392 Цивільного кодексу України; п.5, 37 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», п.п.2, 8, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Зазначила, що квартира [ADDRESS] є комунальною та належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності. Дізнавшись, про здійснений 25.11.2011 року перерахунок ідеальних часток комунальної квартири [NUMBER], згідно якого її частка зменшилась (на площу 12,98 кв.м.), вона звернулась до прокуратури в Приморському районі м. Одеси. Згідно протесту Прокурора Розпорядження ПРА ОМР №1052 від 25.11.2011 року було скасовано. Пояснила, що Акт та Довідка про перерахунок часток, складена інженером КП "ОМБТІ та РОН", які стали підставою для прийняття Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження №1052 від 25.11.2011 року «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири [NUMBER], розташованої в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] були також визнані недійсними. Підставами для скасування стало те, що вона та співвласниця [PERSON] згоди на перерахунок часток квартири не давали, їх підписи були підроблені (з цього приводу 06.12.2012 року було відкрито кримінальне провадження за ст.. 358 КК України та проведено дві експертизи (почеркознавча та технічна). Вважає, що реєстрація права власності на 10/50 частин квартири [NUMBER] за [PERSON] (видача свідоцтва серії [NUMBER] про право власності від 23.01.2012 року), реєстрація права власності на 12/50 частини квартири [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] (видача свідоцтва серії [NUMBER] про право власності від 01.08.2012 року) є такими, що здійсненні на підставі незаконного розпорядження ПРА ОМР №1052 від 25.11.2011 року, та мають бути скасовані. Крім того, Свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 січня 2012 року на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року, було визнано недійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року (справа №1522/24095/12), між тим не зважаючи на це [PERSON] на підставі договору дарування відчужила частину квартири. У зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними також усі інші договори відчуження частин квартири, вчиненні на підставі даних документів. Заперечувала проти задоволення зустрічного позову [PERSON], вважає, що усі правочини щодо відчуження частин квартири були вчиненні з порушення законодавства та по факту розміри часток, на які відповідачка набула право власності, не відповідають дійсним. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON]. при цьому вона також не заперечували що відповідачі знесли стіну в коридорі, але не в повному обсязі, оскільки ще залишилось арка під стелею. Треті особи [PERSON] та [PERSON], як також є представниками позивачки (діють на підставі довіреності від 25.04.2017 року) у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали та просили задовольнити. [PERSON] зазначила, що вона є власником 74/2000 частини квартири [NUMBER] (спочатку з сином володіли 74/1000 частинами квартири, потім він подарував 1/2 частини матері, і у неї залишилась половина частки). Вказала, що частки були розраховані по житловій площі та інженер невірно їх розрахував, додала, що вже було рішення суду від 10.12.2013 року, за яким визнано недійсним свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12.01.2012 року на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року. Оскільки квартира належить усім на праві спільної часткової власності, то усі подальші договори відчуження мають бути визнані недійсними. Відповідачі за первісним позовом частково знесли стіну, тобто визнали та частково виконали рішення суду від 10.12.2013 року). Вважає, що необхідно повернутись до первісних розрахунків часток, тому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON]. [PERSON] вказала, що також є співвласницею частини комунальної квартири (отримала частину квартири після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, та 08.07.2015 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 182/1000 часток квартири [NUMBER]). Також заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON], вважає, що власність є нерозподіленою та у них як співвласників не отримали згоди, вважає, що усі долі мають залишитись у тому розмірі, які існували до незаконного перерахунку. Вважає, що сім'я [PERSON] та [PERSON] мали право відчужувати свої частки у тих розмірах, які існували до перерахунку. Між тим, яким чином відповідачка [PERSON] має відновити документи від [PERSON] та [PERSON] відповісти не змогла. Представник відповдача [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 18.05.2017 року) та відповідачка за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні свої вимоги зустрічного позову підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник зазначив, що фактично зустрічні позовні вимоги співпадають з частиною позовних вимог [PERSON]. Та оскільки є вже рішення суду, згідно якої частка [PERSON] та [PERSON] становить 436/1000 часток квартири (252/1000 + 184/1000), то посилаючись на вимоги ст.. 392 ЦК України, на те, що сторонами були дотримані усі вимоги законодавства в частині укладенні спірних договорів та на момент їх укладення [PERSON] не було відмово про невірність розрахунку часток, але ж вони мали право відчужувати частки які їм належали до перерахунку, просив визнати за [PERSON] право власності на 109/250 часток квартири [NUMBER]. Представник [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 10.04.2017 року) заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вважає за необхідне задовольнити зустрічний позов [PERSON]. Вказав, що фактично за [PERSON] зареєстровано право власності на частину квартири та нікому іншому вона не належить, було придбано у відповідності до норм чинного законодавства. Представник [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.11.2015 року) та відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували та просили відмовити. Представник [PERSON] пояснила, що у відповідності до Рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси №371 від 17.07.1974 року на сім'ю з 4х осіб [PERSON] був виданий ордер №2030 на дві ізольовані кімнати, пл.. 40, 71 кв.м., в спірній квартирі [ADDRESS]. Орган приватизації визначив належну приватизації площу кімнат, що склало 54,20 кв.м., та відповідає 252/1000 частинам квартири загального користування та у подальшому відповідачам [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 12.05.1999 року. Згідно технічного паспорту від 08.04.1999 року, зареєстрованому в реєстровій книзі за №264, комунальна квартира становить 5 жилих приміщень та два коридори загального користування. Житлове приміщення, яке належить [PERSON], розташоване в іншому кінці коридору, не зв'язане з приміщеннями [PERSON], тому не зрозумілі посягання останньої на власність [PERSON] та [PERSON]. Вказала, що відповідачі як власники належної їм частки квартири розпорядились належним їм майном та відчужили за договором дарування від 14.09.2012 року на користь [PERSON] належне їм майно. Зазначила, що жодних документів не підробляли, за договором дарування не було передано жодного лишнього сантиметру площі та підстав для визнання правочину недійсним немає. Вважає, що договір дарування від 14.09.2012 року ніяким чином не порушує права [PERSON]. Вважає, що усі мають повернутися до розрахунків часток, які існували у 1999 році при приватизації, та це є підставою для внесення відповідних змін до укладених договорів. Представник відповідача виконавчого комітету Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, жодних клопотань до суду не заявляв. Треті особи - [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, сповіщались про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представник відповідача -виконавчого комітету ОМР та третіх осіб [PERSON], [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є квартирою спільного заселення загальною площею 214,7 кв.м. Позивачка [PERSON] є власником 163/1000 частини квартири [ADDRESS] на підставі договорів дарування від 15.08.2008 року , від 22.02.2000р., При цьому суд зауважує, що згідно договору дарування та від 07.05.2009 року 74/2000 частки за [PERSON] не зареєстровано.(т.1, а.с.9, 12-13), що вона також підтвердила в судовому засіданні. [PERSON] була власником 182/1000 частини квартири [ADDRESS] на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.03.1998 року Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" під №: кн285 пр. стр. 52 р №485. На теперішній час власником даної частки квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2015 року (т.2, а.с.22, 24, 25). Зазначене також підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40281796 від 08.07.2015 року (т.2, а.с.24). [PERSON] є власником 37/1000 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого 22.02.2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" під №: 485-стр 178-кн,353 пр.(т.1, а.с.10). [PERSON] та [PERSON] були власниками 145/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстр. [NUMBER], виданого 27.12.1996 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН". Спадкоємцем померлої [PERSON] є [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] були власниками 252/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло реєстр. [NUMBER], виданого 12.05.1996 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого 18.05.1999р. в КП "ОМБТІ та РОН" в кн..319 пр.-124, номер запису: 485 (т.1, а.с.251). [PERSON] набула право власності на 184/1000 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого 15.10.2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В., зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" за реєстраційним номером: 6676541, номер запису:485 в книзі: 741пр-34 (а.с.81-83). Частки співвласників квартири [ADDRESS] в натурі не визначені. Як з'ясовано судом 01.11.2011 року інженером - інвентаризатором КП "ОМБТІ та РОН" [PERSON] було складено Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодіння - квартирі [ADDRESS] (т.1, а.с.144). Зазначений Акт став підставою для складення Довідки розрахунку ідеальних часток квартири [ADDRESS], складеної КП "ОМБТІ та РОН" 01.11.2011 року (т.1, а.с.145-146), а вона (Довідка), у свою чергу, - для прийняття розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25.11.2011 року "Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири [NUMBER], розташованої в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.19-20). Згідно даного розпорядження було визнано, зокрема: за громадянкою [PERSON] 10/50 частини квартири; за громадянами [PERSON], [PERSON] - 12/50 частини квартири в рівних частках кожному; за [PERSON], [PERSON]-5/50 частин вказаної квартири в рівних частках кожному; за [PERSON], [PERSON]-7/50 частин вказаної квартири в рівних частках кожному; за [PERSON].-9/50 частин вказаної квартири ; за [PERSON]- 7/50 частин вказаної квартири. Примітка: 1 коридор пл..11,6 кв.м. знаходиться у загальному користуванні усіх співвласників; 18 коридор знаходиться у загальному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підставі вказаного розпорядження ПРА ОМР від 25.11.2011 року №1052, відповідачка [PERSON] отримала на 10/50 частини квартири свідоцтво серії [NUMBER] про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради 12.01.2012 року (взамін договору дарування від 15.10.2010 року №1169), вказане свідоцтво було зареєстроване 23.01.2012 року в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 777пр-164, номер запису: 485, реєстраційний номер 6676541. Також на підставі вказаного розпорядження ПРА ОМР від 25.11.2011 року №1052, відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на 12/50 частин квартири, видане виконкомом Одеської міської ради 01.08.2012 року, право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 777пр-164, номер запису: 485, реєстраційний номер : 6676541 (т.1, а.с.147, 150-151). У подальшому, за договором дарування від 14.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бутенко Н.П., зареєстрованого у реєстрі за №460, [PERSON], [PERSON] передали у власність [PERSON] 12/50 частини квартири [NUMBER] за вищезгаданою адресою (т.1, а.с.152). Право власності за [PERSON] на 12/50 частини квартири було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису : 485 вкнизі: 811пр-130 (т.1, а.с.153). Утім, суд вбачає, що Приморською рай адміністрацією було розглянуто протест заступника прокурора Приморського району м. Одеси від 19.11.2012р. №16-19896вих12 на розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011р. «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири [NUMBER], розташованої в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]». Вказаний протест прокурора задоволено, розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011р. скасовано, про що видано розпорядження Приморської райадміністрації №789 від 04.12.2012р. (т.1, а.с.21). Зазначене також підтверджено рішенням Приморського районного суду м.Одеси (справа №1522/24095/12)(а.с.197 т.1) та рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.10.2014р. . Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників і згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Крім того, за приписами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.319 ЦК України лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на вищевикладені обставини та норми матеріального права (скасування розпорядження ПРА №1052) суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] незаконно отримали свідоцтво [NUMBER] від 01.08.2012 року про право власності саме на 12/50 частин квартири [ADDRESS], на підставі якого у подальшому дана частка квартири за договором дарування від 14.09.2012 року була відчужена [PERSON]. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в цій частині та вважає за можливе визнати недійсним Свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на 12/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.08.2012 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року. Отже, 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS] була відчужена [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] за договором дарування від 14.09.2012 року на підставі незаконного Свідоцтва серії [NUMBER] про право власності. Однак, не зважаючи на те, що розпорядженням Приморської райадміністрації №789 від 04.12.2012р. (т.1, а.с.21) було скасовано розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011р. «Про затвердження розрахунку ідеальних часток комунальної квартири [NUMBER], розташованої в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]», за договором дарування від 26.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738, [PERSON] передала безплатно у власність [PERSON] 10/50 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 214, 9 кв.м., житловою площею - 149, 3 кв.м. (т.1, а.с.148). Право власності на вказану частку було зареєстровано за [PERSON] 26.01.2013 року, про що свідчить витяг №156857 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.149). За договором дарування від 16.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555, [PERSON] передала безплатно у власність [PERSON] 12/50 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 212, 8 кв.м., житловою площею - 146, 2 кв.м. (т.1, а.с.154). Право власності на вказану частку було зареєстровано за [PERSON] 16.07.2013 року, про що свідчить витяг №6249245 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.155). При цьому, суд враховує, що у подальшому рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013р. у цивільній справі №1522/24095/12 визнано недійсними: - Акт фактичного користування спорудами та будівлями в домоволодінні - квартирою [ADDRESS] складений 01 листопада 2011 року інженером - інвентаризатором Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» [PERSON]; - Свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 січня 2012 року на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року (т.1, а.с.197-200). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.10.2014р. залишено без змін вказане рішення суду першої інстанції в зазначеній його частині (т.1, а.с.22-30). Отже, суд вбачає, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування від 26.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738, за яким [PERSON] передала безплатно у власність [PERSON] 10/50 частки квартири [ADDRESS], розпорядження Приморської райадміністрації №1052 від 25.11.2011р., яким було затверджено розрахунок часток комунальної квартири, було скасовано та [PERSON] не мала права відчужувати належну їй частку квартири саме у розмірі 10/50 частки квартири. Крім того, суд враховує, що свідоцтво про право власності на 10/50 частини квартири [ADDRESS] від 12.01.2012 року на ім'я [PERSON] у подальшому було скасовано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2013 року. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до п. 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно до п. 23 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд вбачає, що усі договори відчуження часток квартири [ADDRESS] були укладені на підставі незаконно отриманих свідоцтв про право власності та стосувались часток квартири, які були невірно визначені, тому вважає, що дані договори були укладені всупереч положенням ст.. 203 ЦК України, а тому мають бути визнанні недійсними. З урахуванням вимог первісного та зустрічного позовів, суд вважає за можливе задовольнити їх у частині, що стосується оскаржування правочинів, та : визнати недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 26.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 26.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738; визнати недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений 14.09.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 14.09.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460; Визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16.07.2013 року, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] 12/50 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555. При цьому суд вважає вимога [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 12/150 часткн спірної квартири від 16.07.2013р. не підлягає задоволенню, оскільки норма ч. 1 ст. 216 ЦКне може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Як вже було встановлено судом, [PERSON] на підставі вищевказаних договорів дарування від 26.12.2012 року та від 16.07.2013 року набула право власності на частки квартири [ADDRESS] Право власності було зареєстровано у відповідності до норм чинного законодавства. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) №1221, виданої 17.04.2014 року дільницею №1 КП "ЖКС "Порто-Франківський" [PERSON] з онуком [PERSON] займала одну житлову кімнату площею 38,97 кв.м.; сусіди по квартирі: [PERSON] займає житлову кімнату площею 23,10 кв.м.; [PERSON] - кімнату площею 23,22 кв.м.; [PERSON] - кімнату площею 13,30 кв.м.; [PERSON] - кімнати, площею 40,71 кв.м. та площею 27,10 кв.м. (т.1, а.с.32). Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16). З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. у справі N 6-1858цс15). Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою. Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Отже, позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. При цьому, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача. Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. (правова позиція ВГС України, висловлена у постанові від 22.12.2015 року по справі N 922/1038/14). Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником. У справі, яка розглядається, [PERSON] набула право власності на підставі, передбаченої чинним законодавством (за договорами), та останній не було відомо про невірність розрахунків часток квартири (зазначене не спростовано [PERSON].), отже укладаючи спірні договори дарування, [PERSON] вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на частки квартири. Суд вбачає, що отримуючи у дарунок спірні частки квартири [PERSON] не могла передбачити неправомірність таких дій. На теперішній час право власності за нею зареєстровано у порядку, встановленому законом. При цьому суд враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] мали право відчужувати свою частку, яка їм належала до перерахунку часток. (184/1000 та 252/1000). Між тим, [PERSON] факт набуття [PERSON] права власності на ці частки квартири [ADDRESS] не визнається та право власності відповідачки оспорюється зі сторони позивачки, у зв'язку з чим, виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити права [PERSON]: визнати за [PERSON] право власності на 109/250 часток квартири [ADDRESS] Стосовно позовних вимог [PERSON] про скасування реєстрації права власності 10/50 та 12/50 частин в комунальній квартирі [ADDRESS] за [PERSON] на підставі вищевказаних договорів дарування, то суд виходить з того, що відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулюються нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень " і чинним законодавством визначено посадових осіб та органи, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні в цій частині позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Одеської міської ради на користь [PERSON] судовий збір по 110 (сто десять) грн. 24 коп. з кожного.

Outcome: partial