Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

02 жовтня 2017 року позивачка [PERSON] звернулась в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до Адміністрації Південного району Кам'янської міськради, в якому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS], позначений в технічній документації літерою А-1, загальною площею 50,9 м.кв., в тому числі житловою площею 35,6 м.кв., А1-1 нежитлова прибудова, а1-1 тамбур, а2-1 навіс, Б-1 літня кухня, б-1 тамбур, В-1 гараж, оглядова яма, Г-1 вбиральня, Д-1 сарай, Є-1 сарай, Ж-1 сарай, № 1 водопровід, № 2,3 огорожі, № 4 ворота з хвірткою, І - тротуар, І-1 - погріб. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що за ордером № 283 від 04.12.1990 року Дніпродзержинського виробничого об'єднання «Азот» її чоловіку, [PERSON], було надано у користування житлове приміщення - будинок [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO]. З часу надання права на користування житловим приміщенням позивачка з чоловіком були вселені до будинку, зареєстровані в будинку з 1991 року, також у будинку зареєстрований син позивачки - [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.04.1977 року, та за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя від 25.11.1987 року. У зв'язку зі знаходженням будинку в санітарній зоні міста власників будинку [PERSON] та [PERSON] було відселено та надано їм інше житло. Після відселення власників будинку чоловіку позивачки адміністрацією ДВО "Азот" 04.12.1990 року був наданий ордер на тимчасове заселення до спірного будинку, що дало підстави на проживання з постійною реєстрацією в будинку. 28 серпня 2017 року позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту реєстратором 21.08.2017 року, але рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28 серпня 2017 року в реєстрації позивачу було відмовлено з посиланням на те, що з доданих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація, жодного документу не надано, з наданих довідок ОКП "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" від 22.06.2017 року № 910 вбачається, що право власності зареєстроване за іншою фізичною особою, тобто за [PERSON] та за [PERSON] та листом Дніпродзержинського виробничого об'єднання «Азот» від 11.12.1990 № 3011 повідомлено про адреси відселення, але ідентифікувати якій саме фізичній особі належить дане нерухоме майно немає можливості. Крім того, відомості про погашення чи закриття права власності на нерухоме майно відселених осіб відсутні. Позивачка посилається на те, що у спірному житловому проживає понад 10 років, з того часу ніхто з фізичних осіб або з боку держави своїх прав на будинок не заявляв, позивачка продовжує проживати в будинку, користується ним постійно, утримує, сплачуює комунальні послуги, цей будинок є єдиним місцем її проживання. Ухвалою від 19 лютого 2018 року та від 21.03.2018 року до участі у справі залучено у якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], за якими зареєстровано право власності на спірний будинок, а також виконавчий комітет Кам`янської міської ради, Публічне акціонерне товариство "ДніпроАзот", яким видано ордер № 283 від 04.12.1990 року на житло адресою: [ADDRESS] та яке є правонаступником ДВО «Азот». В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснила, що заселення її родини до спірного будинку відбулось понад 25 років тому, заселялись до будинку разом з чоловіком, якому видано ордер на заселення. Ордер виданий у 1990 році, передбачав тимчасове проживання їх родини до надання їм іншого житла, відселення колишніх власників відбувалось у зв`язку з планами ДВО "Азот" з розширення виробництва та встановлення санітарної зони, однак через розпад СРСР, подальшу приватизацію ДВО "Азот" цього не відбулось, до питання про їх відселення і надання іншого житла ніхто не повертався; ні ПАТ "ДніпроАзот", ні органи місцевого самоврядування, ні колишні власники не цікавились статусом їх житла. [PERSON] не звертався за свого життя до компетентних органів для визнання правових підстав користування будинком через свою правову необізнаність. З часу заселення мешкає у будинку безперервно, добросовісно набула його, позивачка виконує ремонти та поліпшення технічного стану будинку, необхідні для безпечного проживання. Спірний будинок розташований на вулиці, де усі мешканці були заселені з зазначених підстав і питання про право власності вирішують у судовому порядку; після заселення жодні фізичні або юридичні особи не виявляли інтересу до цього житла. Згідно письмової заяви просить закінчувати розгляд справи без її участі. Представник відповідача - адміністрації Південного району Кам'янської міської ради Філатова І.А. в судовому засіданні зазначила, що згідно даних про реєстрацію спірний будинок належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], жодна частина спірного будинку не належить до комунальної власності територіальної громади міста. В наданій суду письмовій заяві представник відповідача [PERSON] просить закінчити розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Представник відповідача - виконавчого комітету Кам`янської міської ради Бурдік В.І. в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що за наявними даними рішень про визнання спірного будинку безхазяйним майном не приймалось. Представник відповідача - виконавчого комітету Кам`янської міської ради Бурдік В.І. в судовому засіданні також надав витребувані судом докази: рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 30.05.1984 р. № 206 про встановлення межі санітарно-захисної зони від виробництва аміака АМ-76 на ДВО "Азот", перелік будинків, що входять до санітарно-захисної зони, рішення виконкому Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 14.05.1986 р. № 193 про затвердження оцінки компенсацій власникам житлових будинків, які підлягають відселенню; архівний витяг з рішення про забезпечення колишніх власників житлом. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства "ДніпроАзот" Желнова О.К., яке є правонаступником ДВО "Азот", в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, позов визнала повністю; подала витребувані судом докази та письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких станом на 30.05.2018 року згідно ситуаційного плану СЗЗ М 1:8500 житловий будинок по [ADDRESS] не перебуває на території санітарно-захисної зони ПАТ "ДніпроАзот". Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області зареєстрованим не значиться, повідомлені належним чином про день та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на сайті суду, в судове засідання не прибули, заяв та клопотань про розгляд за відсутності не надходило. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що дійсно позивачка мешкає понад десять років в будинку, жодних інших осіб, котрі б проживали або претендували на проживання у спірному будинку ніколи не бачила; про наявність конфліктів, спроб вселення до будинку інших осіб свідку невідомо; позивачка здійснює поточний ремонт будинку, сплачує комунальні послуги, будь-яких претензій до неї у сусідів з приводу користування спірним житлом немає. Суд, заслушавши пояснення сторін та їх представників, свідка, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до ордеру № 283 від 04.12.1990 року (арк.с. 8) Дніпродзержинського виробничого об'єднання «Азот» [PERSON], чоловіку позивачки [PERSON], було надано у користування житлове приміщення - будинок [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджено відповідним свідоцтвом, актовий запис про смерть № 623 від 20.06.2015 року (арк.с. 54). Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 22.06.2017 року № 910 (арк.с. 9) право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.04.1977 року та на підставі мирової угоди від 22.04.1977 року, та за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя від 25.11.1987 року, посвідченого Другою Дніпродзержинською держнотконторою, р [NUMBER] та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.11.1987 року, посвідченого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, р № 5132. У зв'язку зі знаходженням будинку в санітарній зоні міста власників будинку було відселено та надано інше житло (архівний витяг з протоколу № 5 від 11.05.1990 року (арк.с. 109). Згідно витребуваних судом доказів та наданих представником ПАТ «ДніпроАзот» у судовому засіданні (правонаступник ДВО "Азот", на даний час - АТ "ДніпроАзот" згідно статуту (арк. справи 72-92, витягу з ЄДР юридичних осіб) - книги реєстрації квартир, наданих особам, будинки яких підлягають знесенню, письмових пояснень представника ПАТ "ДніпроАзот" та ситуаційного плану СЗЗ М 1:8500 житловий будинок по [ADDRESS] не перебуває на території санітарно-захисної зони АТ "ДніпроАзот". Згідно архівних витягів з протоколу від 11.05.1990 № 5 виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів колишньому власнику спірного будинку [PERSON] надано інше житло у зв`язку з відсенням зі спірного будинку (арк.с. 109). Після відселення власників будинку позивачка, на підставі відповідного ордеру, проживає з постійною реєстрацією в будинку, як вбачається з довідки про склад сім`ї (арк.с. 7). 28 серпня 2017 року позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту реєстратором 21.08.2017 року, але рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28 серпня 2017 року (арк.с. 10) в реєстрації позивачу було відмовлено з посиланням на те, що з доданих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація, жодного документу не надано. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області зареєстрованими не значаться. Відповідно до акту голови квартального комітету № 17 про фактичне проживання осіб від 04.05.2018 року (арк.с. 105) [PERSON] мешкає у будинку з 1991 року. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої головою квартального комітету № 17 від 16.08.2017 року (арк.с. 7), копії паспорту позивачки, позивачка зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] з 1991 року. Позивачка [PERSON] проживає у спірному будинку понад 10 років, сплачує комунальні послуги, утримує будинок, здійснює поточний ремонт. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України за умов визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про його задоволення у разі наявності для того законних підстав. Під час судового розгляду заперечень від відповідачів проти заявленого позову не надходило. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд враховує, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 355 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Виходячи зі змісту статей 355 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що Цивільний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суд виходить з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до письмової інформації відповідача - ПАТ "ДніпроАзот" земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, не відноситься до санітарно-захисної зони у розумінні ст.114 Земельного кодексу України. Зазначену обставину не спростовано і представником відповідача - виконавчого комітету Кам'янської міської ради. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховує те, що позивачка дійсно відкрито і добросовісно, безперервно володіє спірним майном більше 10 років, факт заволодіння майном не викликає об`єктивних сумнівів у правомірності дій, інші особи на спірне майно не претендують, інформація щодо взяття на облік будинку як безхазяйного майна суду відповідачем - виконкомом Кам'янської міської ради не повідомлялась, тому суд вважає що позовні вимоги щодо визнання права власності на будинок за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України у відповідності до заявленого клопотання позивача суд вважає необідним судові витрати у вигляді судового збору віднести на рахунок позивача. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved