Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом, який обгрунтувала наступним чином. [INFO] року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті вона не зробила. Син померлої - позивач у справі [PERSON] спадщину прийняв фактично шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем, однак при звернені до нотаріуса, йому було відмовлено в оформленні спадкового майна та видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом у виді житлового будинку належного спадкодавцеві на підставі свідоцтва, оскільки позивачем нотаріусу не було пред'явлено документу, який би посвідчував право власності [PERSON] на житловий будинок. Ураховуючи те, що в даному випадку наявний факт порушення прав позивача при реалізації права на спадщину, тому він просила суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що належав його померлій матері. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач - представник органу місцевого самоврядування - сільський голова смт. Турбів, в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, просив суд розгляд справи проводити без його участі. Ураховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с.5). Після її смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті вона не зробила. Як убачається із довідки виданої виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області за №765 від 08.04.2014 року до складу сім'ї померлої [PERSON] увійшли: чоловік [PERSON], який помер 1973 року; син [PERSON], який помер 1988 року; дочка [PERSON], яка померла в 2011 році; дочка [PERSON], яка померла в 2002 році; син [PERSON], який помер 2009 року; дочка [PERSON], яка померла в 2003 році; син [PERSON], який є позивачем у справі (а.с.6). Спадкової справи після смерті покійної матері [PERSON] в нотаріальній конторі не заведено. Згідно довідки виконавчого комітету Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області за № 762 від 08.04.2014 року, [PERSON] постійно спільно проживав та був зареєстрований в одному будинку за адресою: [ADDRESS] зі своєю мамою [PERSON] від 03.03.1983 року і до дня її смерті [INFO] року (а.с.7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області за № 761 від 08.04.2014 року, покійна мати позивача була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою з 02.04.1980 року і до дня смерті (а.с.8). Позивач спадщину прийняв фактично, а саме: у вересні 1997 року збирав урожай з земельної ділянки біля спадкового будинку, в листопаді - грудні 1997 року проводив капітальний ремонт спадкового будинку, в листопаді 1997 року сплачував всі необхідні платежі та податки за майно покійної, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області за № 763 від 08.04.2014 року (а.с.9). В п.1. постанови ПВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року за №7, надано судам наступні роз'яснення, у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Факт належності житлового будинку саме спадкодавцю підтверджується технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS], де користувачем зазначено [PERSON] (а.с.18-21). Як було встановлено, позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом як син, спадщину прийняв фактично відповідно до норм чинного законодавства на момент відкриття спадщини, а саме відповідних положень ЦК УРСР в редакції 1963 року, так як проживав та був зареєстрований в одному житловому будинку разом із спадкодавцем. Інші спадкоємці за законом відсутні. Проте постановою державного нотаріуса Липовецької районної державної нотаріальної контори від 18.04.2014 року № 02-31/282 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований [ADDRESS] після смерті [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцем житловим будинком, визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Однак у відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що житловий будинок, який має намір успадкувати позивач після смерті матері збудований у 1953 році та до 1992 року спадкодавцем фактично не був оформлений. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету з будівництва та архітектури від 23.03.99 №12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМ від 5.08.92 №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Ураховуючи те, що житловий будинок за [ADDRESS] збудований на земельній ділянці, що була передана спадкодавцеві [PERSON] в користування, його технічний стан відповідає вимогам надійності та безпечності, відтак суд дійшов до переконання, що спадкодавцем він був набутий правомірно. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм чинного законодавства, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тому суд, виходячи з вищевказаного, а також з положень ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", якою передбачено, що рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, з метою захисту порушених прав позивача задовольняє позовні вимоги про визнання за ним права на спадкове майно. На підставі ст. ст. 120, 121, 123-126 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346 ЦК України,

Outcome: approved