Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про припинення стягнення з нього аліментів та стягнення аліментів з [PERSON] В обґрунтування позову зазначає, що перебував з відповідачем в шлюбі, в якому в них народився син [PERSON] , [INFO] В подальшому, шлюб між сторонами було розірвано. Зазначає, що за згодою сторін, з 2014 року і по даний час їх спільний син - [PERSON] проживає з ним та знаходиться на його утриманні. При цьому посилається на те, що [PERSON] з 2014 року не мала та не має жодних претензій щодо місця проживання їх сина. Одночасно вказує, що згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області з нього на користь [PERSON] , починаючи з 06.03.2008, стягуються аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі ј частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зазначає, що незважаючи на те, що їх син за згодою сторін проживає з ним, [PERSON] періодично зловживає своїми правами та звертається до органів ДВС про стягнення з нього аліментів на утримання сина. Так, на даний час він працює у ДП «Клеванське лісове господарство» та в травні 2019 року на адресу зазначеного підприємства надійшла постанова державного виконавця про звернення стягнення на його доходи. При цьому вказує, що неповнолітній син [PERSON] проживає та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь [PERSON] , що на його думку, є підставою для припинення стягнення з нього аліментів. Враховуючи наведене, позивач просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , що стягуються на користь [PERSON] , починаючи з 01.09.2014. Одночасно просить стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи ту обставину, що син проживає з ним. При цьому зазначив, що відповідач за віком, станом здоров`я є працездатною, а тому має всі можливості брати достатню, належну та регулярну участь в матеріальному утриманні дитини, однак свідомо ухиляється від належного утримання їх спільного сина. Ухвалою суду від 25.04.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, та роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалою від 21.05.2019 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи не подавали. Відповідач, скориставшись своїм правом, подала відзив на позовну заяву в якому позов не визнала. Підтвердила обставини викладені позивачем щодо перебування в шлюбі з позивачем та наявності спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що розірвання шлюбу між нею та [PERSON] було зареєстроване 21.09.2010 року. Окрім розірвання шлюбу, у березні 2008 року нею було подано позов до Острозького районного суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , про що 15.05.2008 судом видано виконавчий лист №2-201/08, оригінал якого було подано нею на примусове виконання в органи державної виконавчої служби. Вказує, що з 2015 року жодних аліментів на утримання [PERSON] від позивача вона не отримувала. Зазначає, що [INFO] у неї народилася донька - [PERSON] , яка повністю перебуває на її утриманні (відомості про батька доньки до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесені за заявою матері на підставі ст.135 Сімейного кодексу України). З народження донька часто хворіла, тому вона часто перебувала з нею на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з чим не могла належним чином доглядати за сином. Оскільки за таких обставин їй було складно утримувати двох дітей, а позивач не брав участі в утриманні сина, у зв`язку з цим вони з позивачем дійшли згоди, що на цей період син переїде жити до дідуся з бабусею (батьків позивача) у м. Рівне. Вказує, що вона самостійно подала заяву на ім`я директора ЗОШ №25 м.Рівного з проханням зарахувати сина [PERSON] до 5-го класу зазначеного навчального закладу. Зазначає, що після виходу з декретної відпустки працевлаштувалася в м.Рівному продавцем та у період з 21 листопада по 30 грудня 2016 року працювала на громадських роботах за трудовим договором, укладеним з УПСЗН Рівненського міськвиконкому. У цей період вона також проходила медичні обстеження з донькою [PERSON] зокрема у дитячій поліклініці №3 м.Рівне, що підтверджується довідкою ЛКК від 06.09.2016. Вказує, що планувала переїхати проживати до м.Рівне та до літа 2017 року вона деякий час жила та неофіційно працювала у м.Рівне, проте оскільки не змогла знайти роботу та не могла більше винаймати квартиру, змушена була повернутися до м.Острог. Зазначає, що у період її проживання у м.Рівне вона постійно бачилася зі своїм сином [PERSON] та разом проводила час. Зазначає, що до переїзду у вересні 2014 року [PERSON] до м.Рівне вона самостійно утримувала сина. Після цього брала участь в утриманні сина по мірі можливості (зокрема, у період проживання у м.Рівне, коли була працевлаштована, особисто давала гроші сину). Проте повністю утримувати сина не мала та досі не має можливості. Щодо вимоги про стягнення з неї аліментів на утримання [PERSON] вважає, що докази, подані позивачем на підтвердження наявності у нього права на пред`явлення позову про стягнення аліментів, не відповідають дійсності. Так, за змістом ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто суб`єктом звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини є той з батьків, з ким проживає дитина. Натомість твердження позивача про те, що [PERSON] з 2014 року і по даний час проживає з ним та знаходиться на його утриманні не відповідає дійсності, оскільки їх син живе саме з бабою та дідом, а позивач разом з сім`єю в іншій квартирі (по [ADDRESS] . Окрім того, аліменти, що підлягають сплаті позивачем на користь [PERSON] за період з вересня 2014 року, нею не отримувалися. Вважає, що у разі, якщо суд задовольнить вимогу щодо припинення стягнення аліментів з позивача на утримання [PERSON] , то в такому разі буде порушено право [PERSON] на утримання від позивача. При цьому посилання позивача на те що [PERSON] перебуває на його утриманні з вересня 2014 року, не підтверджене жодними доказами, хоча саме на позивачу лежить обов`язок щодо доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, вважає, що позивачем не доведено порушення будь-яких його прав у зв"язку з існуванням в нього обов`язку щодо сплати аліментів на утримання [PERSON] та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному об"ємі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позивач та його представник пояснили, що згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області з позивача на користь [PERSON] , починаючи з 06.03.2008, стягуються аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі ј частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вказали, що до 2014 року позивач сплачував аліменти на утримання сина, а також купував йому все необхідне. Одночасно вказує, що з 2014 року і по даний час їх спільний син - [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні. При цьому посилається на те, що [PERSON] з 2014 року не мала та не має жодних претензій щодо місця проживання їх сина. Вказав, що неповнолітній [PERSON] дійсно фактично проживає в дідуся з бабусею, оскільки позивач довгий час працював за межами області, проте перебуває на повному матеріальному утриманні позивача. Зазначає, що незважаючи на те, що їх син за згодою сторін проживає з позивачем, [PERSON] періодично зловживає своїми правами та звертається до органів ДВС про стягнення з нього аліментів на утримання сина. Враховуючи наведене, позивач просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , що стягуються на користь [PERSON] починаючи з 01.09.2014. Одночасно просить стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утьримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи ту обставину, що син проживає з ним та [PERSON] має нерегулярний мінливий дохід. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснила, що 22.08.2003 між нею та позивачем було укладено шлюб (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 22.08.2003). У період шлюбу, 12.10.2005 позивачем було укладено кредитний договір з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» на купівлю двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Після чого вони переїхали на проживання у вказану квартиру разом з їх сином [PERSON] . У 2008 році у зв`язку з простроченням позивачем строків повернення кредиту квартира була арештована, після чого позивач вивіз всі своєї речі з квартири та переїхав жити до м.Рівне, а вона винайняла квартиру у м.Острог, де жила разом з сином [PERSON] . Вказані обставини стали причиною для подачі нею позову до суду про розірвання шлюбу з позивачем. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Острозького райсуду Рівненської області від 29.07.2008. Цим же рішенням неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO] було залишено на її вихованні. Розірвання шлюбу було зареєстроване 21 вересня 2010 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21.09.2010. Окрім розірвання шлюбу, у березні 2008 року нею було подано позов до Острозького районного суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , про що 15.05.2008 судом видано виконавчий лист № 2-201/08, оригінал якого було подано нею на примусове виконання в органи державної виконавчої служби. У 2010 році нею було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] з допомогою матері, яка до цього продала квартиру у м.Рівне та дала їй кошти для купівлі квартири у м. Острог та вона переїхала на проживання у квартиру разом з сином [PERSON] . [INFO] у неї народилася донька [PERSON] , яка перебуває повністю на її утриманні. З народження донька часто хворіла тому вона часто перебувала з нею на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з чим не могла належним чином доглядати за сином. Тому в подальшому, вони з позивачем дійшли згоди, що на цей період син переїде проживати до діда і баби (батьків позивача) в м.Рівне. Зазначила, що вона самостійно подала заяву на ім`я директора ЗОНІ №25 м.Рівне з проханням зарахувати сина [PERSON] до 5-го класу зазначеного навчального закладу. Після виходу з декретної відпустки вона працевлаштувалася в м.Рівне продавцем, а також в період з 21 листопада по 30 грудня 2016 року працювала на громадських роботах за трудовим договором, укладеним з УПСЗН Рівненського міськвиконкому. Вказує, що планувала переїхати жити до м.Рівне та до літа 2017 року деякий час жила та неофіційно працювала у м.Рівне, проте оскільки не змогла знайти роботу та не могла більше винаймати квартиру, змушена була повернутися до м.Острог. При цьому зазаначила, що син не захотів переїхати з нею на проживання в м.Острог. Зазначила, що в період її проживання у м. Рівне вона постійно бачилася зі своїм сином [PERSON] та разом проводила час. До переїзду у вересні 2014 року [PERSON] до м.Рівне вона самостійно утримувала сина. Після цього брала участь в утриманні сина по мірі можливості (зокрема, у період проживання у м.Рівне, коли була працевлаштована, особисто давала гроші сину). Окрім того вказала, що за 2018 рік витратила на утримання сина приблизно 5000 грн., давала гроші йому в школі. Бачилася з сином за рік блиько 20 разів і він також приїжджав до неї. Вказує, що аліменти, що підлягають сплаті позивачем на користь [PERSON] за період з вересня 2014 року, нею не отримувалися. Одночасно вважає, що підстав для звернення до суду у позивача не має, оскільки їх син живе саме з бабусею та дідусем, а позивач разом з сім`єю в іншій квартирі та просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх неповнолітнього сина, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Острозького районного суду від 29.07.2008 року встановлено, що сторони у справі з 22.08.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі та під час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Згідно зазначеного рішення та свідоцтва про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано. Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області з [PERSON] на користь [PERSON] , починаючи з 06.03.2008, стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі ј частки всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Водночас, згідно акту про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 13.11.2018 №148 вбачається, що з вересня 2013 по даний час [PERSON] , [INFO] та [PERSON] не зареєстровані але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстровані та фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З довідки №108 від 03.09.2018 встановлено, що [PERSON] навчається в Рівненській загальноосвітній школі І-ІІІ ст. №25 із 2014 року по даний час. Водночас, суд також приймає до уваги поданий відповідачем акт обстеження матеріально-побутових умов, на який вона посилається обгрунтовуючи свої заперечення проти позову, з якого вбачається, що [PERSON] з 2014 року проживає з дідусем та бабусею, оскільки даний акт також підтверджує факт зміни місця проживання дитиною. В зв`язку з наявністю взаємносуперечливих доказів, а саме акту обстеження матеріально-побутових умов та акту про фактичне проживання, суд, скориставшись правом, передбаченим ч.7 ст.81 ЦПК України допитав в судовому засіданні за його згодою та в присутності представника служби у справах дітей Острозької міської ради неповнолітнього [PERSON] Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що проживав з матір"ю до 2014 року. Починаючи з 2014 року він бачився з матір"ю менше 10 разів та на даний час між ними не дуже добрі відносини. За весь цей період вона купила йому лише кофту, м"яч та дала 200 грн. Вказав, що з 2014 року почав проживати в дідуся та бабусі в м.Рівне, оскільки його батько працював в іншій місцевості. Зазначив, що батько повністю забезпечує його матеріальне утримання, купує одяг, оплачує секції, готує до школи та кожного тижня дає гроші для бабусі на купівлю продуктів харчування. В судовому засіданні встановлено, що на даний час аліменти продовжують стягуватися з позивача, хоча дитина фактично перебуває на його утриманні з 2014 року та не проживає з відповідачем. На даний час позивач повністю утримує свого сина, забезпечує його всім необхідним для проживання та навчання, купує йому продукти харчування, одяг, взуття, ліки, що в судовому засіданні підтвердив і неповнолітній син сторін. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до п. 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога диктується положеннями ст.273 СК України, за якою якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Відповідно до ст.188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов"язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, має право звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому це можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Отже, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що на даний час неповнолітій [PERSON] з 2014 року перестав проживати з матір"ю, а став проживати в родині батька, який на той час повністю взяв на себе обов`язки по забезпеченню сина всім необхідним, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом його звільнення від примусового стягнення аліментів на користь матері дитини. Визначаючи початок періоду звільнення позивача від сплати періодичних палтежів, суд враховує, що сторонами визнається той факт, що неповнолітній [PERSON] змінив місце проживання з часу початку навчання в Рівненській ЗОШ №25. Водночас, згідно наявних в матеріалах справи довідок Рівненської ЗОШ І-ІІІ ст. №25 Рівненської міської ради встановлено, що [PERSON] навчається в зазначеному освітньому закладі з 16.09.2014 року, а відтак саме з цього часу слід припинити примусове стягнення аліментів з позивача. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. В судовому засіданні встановлено, що на даний час позивачка та відповідач разом не проживають, їх син фактично проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, а відповідач належної участі в утриманні дитини не бере. Відповіднодо ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.180 СК України, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття лежить на обох батьках. У відповідності до ст. 181 СК України, у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з яким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В судовому засіданні встановлено, що будучи матір"ю неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] свого сина належним чином не утримує, хоча зобов`язана це робити. При цьому, суд виходить з того, що відповідач доказів про те, що вона належним чином займається утримання свого сина не надала. Таким чином, загальний розмір утримання дитини від відповідача є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не бере належної участі в утриманні дитини. Оскільки відповідач, будучи матір"ю дитини, на даний час свого сина належним чином не утримує, хоча зобов`язана це робити, то з неї на користь позивача необхідно стягнути аліменти. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з ким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що розмір коштів на утримання має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум і встановлюється законом про бюджет кожного року. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, встановленого прожиткового мінімуму на дітей, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на утримання [PERSON] в розмірі 50% прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку. Окрім того, судом береться до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дітей та сторін, а також наявність у сторін інших утриманців. Вирішуючи питання про розмір аліментів на утримання дитини, суд також бере до уваги, що платник аліментів є працездатною, має добрий стан здоров`я, має на утриманні дочку [PERSON] , [INFO] та на даний час народила ще одну дитину. Окрім того сім"я [PERSON] перебуває на обліку в управлінні раці та соціального захисту населення та отримує допомогу згідно Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім"ям». Враховуючи наведені обставини суд рахує за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в мінімальному розмірі, визначеному ст.182 СК України. Одночасно, суд бере до уваги, що позов про стягнення аліментів був поданий 22.03.2019 року, а тому за правилами ст. 191 СК України саме з цього часу необхідно стягувати аліменти. На підставі ст.ст. 180-184, 191, 192 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial