Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

представник позивача звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до відповідача приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 18.11.2019 р. близько 20.00 год. на 707 км. 620 м. автодороги «М-06» сполученням Київ-Чоп», поблизу с. Біласовиця, Воловецького району Закарпатської області, трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд автомобіля марки «Renault» державний номерний знак [NUMBER] у щепленні з бортовим напівпричепом марки «Schwarzmuller» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , на пішохода [PERSON] , який від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди травм помер на місці події. За вищевказаним фактом 19.11.2019 р. було внесено відомості до ЄРДР під №12019070090000265. Внаслідок загибелі [PERSON] , позивачці, яка є матір`ю малолітнього сина загиблого, завдано матеріальну шкоду. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renault» державний номерний знак [NUMBER] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу № АО911723. Тобто, ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", як страховик, є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі наведеного, просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь [PERSON] страхове відшкодування у вигляді понесених витрат на поховання в розмірі 24800,00 гривень, відшкодування витрат годувальника в розмірі 125124 грн. та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою . Представник позивача в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, ним подав відзив на позовну заяву згідно якого позовні вимоги не визнає, у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що дорожньо-транспорта пригода, внаслідок якої позивачу заподіяна шкода , пов?язана зі смертю [PERSON] розглядається у кримінальному провадженні №12019070090000265, з тих підстав страхова компанія призупинила прийняття рішення про здійснення позивачу страхового відшкодування та його виплат до набрання законної сили рішення у справі. Крім цього, оскільки кримінальне провадження не завершено, то не з?ясовано обставини вчинення наїзду на пішохода та не досліджено аспект дотримання учасниками ДТП Правил дорожнього руху, не здійснено оцінки технічних можливостей уникнення ДТП, з наведених підстав представник відповідача важає позов передчасним. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що 18.11.2019 р. близько 20.00 год. на 707 км. 620 м. автодороги «М-06» сполученням Київ-Чоп», поблизу с. Біласовиця, Воловецького району Закарпатської області, трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд автомобіля марки «Renault» державний номерний знак [NUMBER] у щепленні з бортовим напівпричепом марки «Schwarzmuller» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] на пішохода [PERSON] , який від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди травм помер на місці події. 19.11.2019 р. відомості по цьому факту внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019070090000265, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Як вбачається з висновку експерта Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи № 8 п.п.15,16 смерть гр. [PERSON] , 1978 року народження, настала внаслідок поєднаної травми голови, тулубу і кінцівок, що супроводжувалась ЗЧМТ у вигляді багато уламкового перелому кісток основи та склепіння черепа, забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу, ЗТГК у вигляді множинних переломів ребер справа і зліва, забою легень, ЗТТЖ у вигляді розриву печінки, забою і розриву обох нирок, перелому тазової (клубової) кістки зліва, яка призвела до масивної крововтрати і шоку, що і стало безпосередньою причиною смерті його та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті; - п.2. вищевказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини автомобіля вагонного типу з послідуючим відкиданням, падінням, ударом, волочінням (штовханням) по дорожньому покриттю та частковим (неповним) наїздом колесом на лежаче тіло. Вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 23.11.2020 року (справа №936/386/20) кримінального провадження №12019070090000265, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання. Обвинувачений [PERSON] у судовому засіданні свою вину у вчиненому визнав повністю. Таким чином, факт винуватості відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 18.11.2019 року, є встановленим та не підлягає доказуванню. Встановлено, що у відповідності до полісу № АО 911723 станом на 18.11.2019 р. цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ««Renault» державний номерний знак [NUMBER] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія» у зв`язку з чим страховиком є відповідач ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія". Згідно рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 16.07.2020 року, яке набрало законної сили, встановлено факт батьківства та визнання громадянина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] батьком [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (серія [NUMBER] від 04.01.2011 року) його матір?ю є [PERSON] . Внаслідок загибелі [PERSON] , позивачці [PERSON] , яка є матір`ю малолітнього сина загиблого [PERSON] , [INFO] , завдано матеріальної шкоди. Частиною першою статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України). У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Згідно роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до положень статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної безпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд констатує, що дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки «Renault» державний номерний знак [NUMBER] є страховим випадком, оскільки шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується незалежно від вини власника чи володільця джерела підвищеної безпеки. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження настання дорожньо-транспортної пригоди як внаслідок непереборної сили так і внаслідок умислу потерпілого. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно з статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим Законом визначається забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів. Крім того, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), яка також узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19. Згідно положень ч.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 18.11.2019 року, а позов до суду подано 04.11.2020 року, тобто в межах установленого законом строку. Відповідно до ст.23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно пункту 27.1, 27.2 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1200 ЦК Укрраїни у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині- до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту- до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого,- до досягнення ними чотирнадцяти років. Дорожньо-транспортна пригода трапилась 18.11.2019 р., розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 4 173,00 гривень. Таким чином, загальний розмір відшкодування пов?язаного з втратою годувальника, що належить малолітньому сину загиблого [PERSON] становить 150 228,00 гривень (4 173* 38 = 150228,00 гривень). Крім цього, [PERSON] понесено витрати на поховання [PERSON] в розмірі 24800 грн., підтвердженням чого є чек від 19.11.2019 року виданий ФОП [PERSON] . Згідно п. 27.4 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальностівласників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Враховуючи, що ліміт відповідальності ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно полісу №АО911723 становить 200000 грн., на підставі рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 28.08.2020 року ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснено оплату моральної шкоди в розмірі 50076 грн., то відповідач повинен відшкодувати шкоду по втраті годувальника в розмірі 125124 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне. За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем надано: договір №0263-ц про надання правової допомоги від 27.08.2020 р. укладений між Адвокатське об`єднання "АВТОПОМІЧ" та [PERSON] ; додаток до договору №0263-ц про надання правової допомоги від 27.08.2020.; детальний опис робіт (наданих послуг) від 28.10.2020 р., в якому загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги замовнику становить 4 години, відповідно вартість наданих послуг, при вартості однієї нормо години 1500 гривень, що становить 6 000 гривень та детальний опис робіт (наданих послуг) від 23.11.2020 р., в якому загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги замовнику становить 3 години, відповідно вартість наданих послуг, при вартості однієї нормо години 1500 гривень, що становить 4 500 гривень, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 500 грн. Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати по справі відповідно до вимог ст. 141 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved