Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про примусове виселення колишнього чоловіка з належного їй на праві власності житлового будинку [ADDRESS], згідно ст. 116 ЖК України, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття, за що неодноразово, починаючи з 2004 року систематично притягувався до адмінвідповідальності за насильство в сім"ї, роблячи спільне проживання неможливим. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та викладені у позовній заяві обставини справи, зазначивши, що на даний час вона вимушена проживати у будинку своєї доньки, так як відповідач у належний позивачці будинок [ADDRESS] не пускає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала на постійне вчинення [PERSON] сімейних скандалів, який зловживає спиртними напоями, бив постійно матір та своїх дітей, кидаючись до них з арматурою, сокирою, не пускає матір у будинок, а тому вона вимушена проживати у доньки. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення вказаних осіб, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААІ № 638672, виданого державним нотаріусом Любарської ДНК 07.05.1997 року, реєстраційного посвідчення Бердичівського БТІ від 02.06.1997 року, Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Любарського РУЮ 21.01.2014 року, позивачці на праві власності належить будинок [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Ст. 156 ЖК України вказує на те, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому ч. 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним житловим приміщенням. Згідно матеріалів справи [PERSON] проживав у належному позивачці житловому будинку в якості члена сім"ї після укладення 08.01.1988 року шлюбу. Даний шлюб сторін був розірваний згідно рішення Любарського райсуду від 30.04.2004 року, але після його розірвання відповідач продовжує проживати у належному позивачці будинку Таким чином, відповідач, будучи зареєстрований у даному житлі за згоди власниці будинку, набув права користування цим житловим приміщенням. Водночас, ст. 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника будинку, в т.ч. колишніх, може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Частина 1 ст. 116 ЖК визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному жилому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. В зв"язку з вчиненням [PERSON] насильницьких дій відносно власниці будинку та членів її сім"ї постановами Любарського райсуду від 26.06.2013 року, 06.09.2013 року, 24.09.2013 року, 04.11.2013 року та 21.05.2014 року він притягувався до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173,173-2 КУпАП. При цьому суд приймає до уваги положення ст. 39 КУпАП, згідно якої якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, а тому період притягнення відповідача до адмінвідповідальності з 26.06.2013 року не є погашеним в розумінні вказаної статті. Вказані обставини, а також свідчення [PERSON]у судовому засіданні свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить проживання з ним для позивачки неможливим через загрозливу для її здоров"я поведінку останнього, який на даний час не допускає власницю до її ж будинку, в зв"язку з чим відповідач підлягає виселенню з належного на праві власності позивачці будинку згідно ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення. З огляду на задоволення позову, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 243,60 грн. понесених нею судових витрат по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved