Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Мотивуючи свої вимоги тим, що з часу постановлення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2014 року, яке набуло чинності, щодо стягнення з [PERSON] на її користь аліментів в розмірі 800 грн. 00 коп. на утримання доньки [PERSON], [INFO], й до повноліття дитини, платник аліментів рішення суду належним чином не виконує, аліменти сплачує не вчасно, у матеріальному утриманні дитини щодо її виховання участі не приймає, вважає, що він має змогу сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено рішенням суду, й просить збільшити розмір аліментів, встановивши суму у розмірі 2 500 грн. 00 коп., оскільки офіційно не працює, а отримані доходи приховує, він проживає з батьками у заміському будинку, а його батьки здають у оренду дві власні квартири, що є підстаною для зміни розміру аліментів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Посилаючись на те, що з часу постановлення рішення суду його матеріальний стан не покращився. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Розмір аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від від 05 травня 2014 року, яке набуло чинності, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. 00 коп. на утримання доньки [PERSON], [INFO], й до повноліття дитини (а.с. 9-10). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Позивач вважає, що після постановлення рішення про стягнення аліментів, відповідач його належним чином не виконує, аліменти сплачує не вчасно, у матеріальному утриманні дитини щодо її виховання участі не приймає, вважає, що він має змогу сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено рішенням суду, й просить збільшити розмір аліментів, встановивши суму у розмірі 2 500 грн. 00 коп., оскільки платник аліментів офіційно не працює, а отримані доходи приховує, він проживає з батьками у заміському будинку, а його батьки здають у оренду дві власні квартири, що є підстаною для зміни розміру аліментів. Проте суд критично оцінює визначені позивачем підстави для збільшення розміру аліментів, й за встановлених обставин, на які посилається позивач, вважає відсутніми підстави для збільшення розміру аліментів, так як вона не зазначила умови та не надала докази про це, які могли би бути підставою згідно ч.1 ст. 192 СК України для зміни (збільшення) розміру аліментів. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням відсутності доказів по справі, правові підстави для збільшення розміру аліменті відсутні. Так, зміна матеріального або сімейного стану батьків дитини, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них та інші випадках, передбачених цим Кодексом, згідно спірних правовідносин не встановлено. Враховуючи викладене, судом не встановлено умов, які могли би бути підставою згідно ч.1 ст. 192 СК України для зміни (збільшення) розміру аліментів. На підставі викладеного, ст. 192 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,

Outcome: dismissed