Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

11.10.2013 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним пункту 2.5 укладеного сторонами кредитного договору від 24.10.2006 року № 10/07820000/3228/02 та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок суми заборгованості, що виникла за вказаним договором, без урахування положень цього пункту кредитного договору. В обґрунтування позову зазначила, що пункт 2.5 кредитного договору від 24.10.2006 року не відповідає вимогам частини третьої статті 549 ЦК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки передбачає нарахування пені не від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а від загальної суми заборгованості. Крім того, пунктом 2.5 кредитного договору встановлено пеню в розмірі 50% річних, у той час, коли Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" максимальний розмір пені встановлено в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (15%). Позивач також стверджує, що пункт 2.5 кредитного договору є недійсним і в силу положень статті 229 ЦК України, оскільки вчинений нею під впливом помилки. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і наполягала на його задоволенні. Представник відповідача не з'явився про час і місце розгляду справи сповіщався належним чином. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 24.10.2006 року сторони уклали договір № 10/07820000/3228/02 (а. с. 7, 8), відповідно до якого відповідач надав позивачеві споживчий кредит в сумі 3192 грн 31 коп., із щомісячною сплатою за користування кредитом 25% річних, строком до 20.10.2008 року включно (далі - Договір). Пунктом 2.1 Договору встановлено, що позивач зобов'язана щомісячно в період з 01 по 20 число місяця, наступного за звітним, сплачувати в повернення тіла кредиту і нарахованих відсотків 170 грн 55 коп. Пунктом 2.5 Договору передбачено, що в разі порушення пункту 2.1 Договору позивач зобов'язана сплатити відповідачеві пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки (50% річних) від суми непогашеної заборгованості. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України (далі - Кодекс) пенею є неустойка, що обчислюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення. Отже, виходячи з приписів частини третьої статті 549 Кодексу, в разі порушення строків розрахунків відповідач має право нарахувати позивачеві пеню, яка обчислюється виходячи від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення, максимальний розмір якого не може перевищувати 170 грн 55 коп. Втім, виходячи з положень пункту 2.5 Договору відповідач має можливість нараховувати пеню від суми непогашеної заборгованості, яка є значно більшою суми щомісячного грошового зобов'язання позивача, оскільки включає до свого складу ще й непогашене тіло кредиту, що призводить до значного збільшення суми пені та порушення прав позивача, гарантованих законом. Таким чином, запроваджена пунктом 2.5 Договору методика нарахування пені суперечить вимогам частини третьої статті 549 Кодексу, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 Кодексу є безумовною підставою для визнання недійсним цього пункту Договору та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок суми боргу за кредитним договором без врахування пені. Послання позивача на статтю 229 Кодексу та Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" як на додаткові підстави визнання недійсним пункту 2.5 Договору суд не приймає до уваги тому що: а) застосування правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, можливо лише щодо правочинів, які за формою і змістом формально відповідають вимогам закону, але укладені внаслідок помилки особи щодо обставин, які мають істотне значення; б) виходячи з преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Виходячи з цього, цей Закон не поширюється на спірні правовідносини, оскільки позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності. На підставі вищевикладеного, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial