Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, 26 лютого 2015 року подала уточнену позовну заяву (а.с. 62-63), мотивуючи її тим, що вона сплатила 28 січня 2010 року [PERSON] 7500 грн. за рахунок придбання домоволодіння [ADDRESS]. Даний факт підтверджується копією розписки від 28.01.2010 року. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача з метою нотаріального оформлення договору купівлі - продажу домоволодіння, але відповідач відмовив їй. Позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 28.01.2010 р. та визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS]. Також просить стягнути з [PERSON] на свою користь 643,69 грн. сплаченого судового збору та 1000,00 грн. сплачених за проведення судової будівельно-технічної експертизи. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON], будучи увідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась . Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити із таких підстав. В судовому засіданні за матеріалами справи встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджує копія свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВМІ №472175 від 09.07.2009 р., копія технічного паспорту (а.с.4, 6-8), довідка обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (а.с.4 зв.сторона). Позивач посилається на те, що із відповідачем було досягнуто угоди щодо купівлі-продажу зазначеного будинку, однак до суду підтверджень про те, що укладалась у письмовій формі угода як того вимагає ст.657 ЦК України, суду не надано. Згідно із ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, установлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.220 ЦК у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом установлено, що сторони угоду купівлі-продажу будинку не оформляли в письмовій формі. На підставі ст.657 ЦК договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.210 і ч.3 ст.640 ЦК такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту його державної реєстрації договір купівлі-продажу будинку юридично не є укладеним. Разом з тим, як зазначалось вище, ч.2 ст.220 ЦК надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 6 листопада 2009 року №9, згідно із якою "вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов"язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов"язків для сторін." У зв»язку із викладеним наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача на користь позивача не стягується (ст.88 ЦПК). Виходячи з вищевикладного, на підставі ст. ст. 210, 215, 220, 640, 657 ЦК України та

Outcome: dismissed