Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДСК „ЧМП", згідно з яким вимагає : визнати протиправним та скасувати наказ ДСК „ЧМП" № 102-л від 23.04.2013 р. щодо його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України ; визнати недійсним запис в його трудовій книжці за № 63 від 23.04.2013 р. стосовно того, що його звільнено у зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України ; змінити формулювання причини його звільнення на п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці) та зобов'язати ДСК „ЧМП" внести відповідний запис до його трудової книжки ; стягнути вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку ; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.04.2013 р. по дату остаточного розрахунку - 14.06.2013 р. ; стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. (а.с.1-5, 216-220). Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що з наказом відповідача № 102-л від 23.04.2013 р., згідно з яким його звільнено з 23.04.2013 р. з посади електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання 6-го розряду у зв'язку з відсутність на робочому місці більше трьох годин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, не згоден, так як, по-перше, з 07.12.2005 р. по 23.04.2013 р. працював електрослюсарем в одному з технічних підрозділів ДСК „ЧМП", а саме автогосподарстві, гараж якого та комплекс СТО розташовані за адресою : Одеська область, Дальницьке шосе, 22-а, тобто неподалік від місця його проживання, що дозволяло йому під час обідньої перерви робити ін'єкції своїй дружині, яка страждає на цукровий діабет, але у лютому - березні 2013 р. йому повідомили, що в зв'язку з реорганізацією технічної служби його переводять на нове робоче місце, яке розташоване за адресою : м.Одеса, вул.Ланжеронівська, 1, отже у даному випадку відбулось його переведення до іншої місцевості, що є зміною істотних умов праці, без його згоди, що є порушенням ст.32 КЗпП України ; по-друге, в день його звільнення 23.04.2013 р., впродовж першої половини дня, він знаходився на території автогосподарства, що розташоване за адресою : Одеська область, Дальницьке шосе, 22-а, де давав роз'яснення з приводу роботи обладнання та розташування електромереж особі на ім'я „Сергій", яку було переведено на його робоче місце ; по-третє, він є електрослюсарем 6-го розряду 4-ї категорій допуску, тому його кваліфікація та допуски давали змогу обслуговувати все наявне обладнання та електромережі на території автогосподарства по Дальницькому шосе, 22-а, гараж якого є об'єктом підвищеної небезпеки, а особа на ім'я „Сергій", яку було переведено на його робоче місце, є електрослюсарем 5-го розряду та до переведення займався обслуговуванням і ремонтом електромереж, розташованих в житлових та офісних будівлях та прибудинкових територіях ; по-четверте, враховуючи його кваліфікацію та наявність в нього хворої дружини, яка потребує догляду, тому його перевід до нового місця роботи за адресою : м.Одеса, вул.Ланжеронівська, 1 є неприйнятними для нього змінами істотних умов праці ; по-п'яте, 23.04.2013 р. о 14 год. 00 хв. ним до відділу кадрів ДСК „ЧМП" була подана заява про звільнення за власним бажанням, але йому було повідомлено, що станом на 09 год. 00 хвил. 23.04.2013 р. вже підписаний наказ № 102-л, яким його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин ; і, по-шосте, враховуючи, що звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України відноситься до дисциплінарних стягнень, то під час звільнення треба було дотримуватись порядку накладення дисциплінарних стягнень, який передбачений ст.149 КЗпП України, але йому ніхто не пропонував надати пояснення щодо нібито порушень ним трудової дисципліни. Також позивач вказує, що відповідач не запровадив виплату належного йому розрахунку в день його звільнення, та лише 14.06.2013 р. відповідачем було проведено остаточний розрахунок належних йому грошових коштів при звільненні. Крім того, позивач стверджує, що починаючи з листопада 2012 р. відповідач постійно затримував виплату заробітної плати, тому він був змушений неодноразово звертатись до відповідача з проханнями і умовляннями про виплату йому заробітної плати, та для цього додатково організовувати свій час і позичати кошти на пальне щоб неодноразово приїжджати до адміністрації відповідача, що йому як людині похилого віку, яка вже має досить серйозні захворювання, ускладнювало життя, а також, що він неодноразово був змушений позичати гроші на необхідні для його дружини медикаменти та розхідні медичні матеріали, що в свою чергу дуже принижувало його гідність, засмучувало близьких йому людей, особливо його хвору дружину, та все це спричиняло йому дуже серйозні моральні страждання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов, а представник ДСК „ЧМП" - [PERSON] не визнав позов і подав адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З 07.12.2005 р. [PERSON] працював спочатку електрогазосварщиком, а потім електрослюсарем черговим і по ремонту обладнання 6-го розряду служби технічної експлуатації ДСК „ЧМП" та його основне робоче місце було визначено - дільниця „Автогосподарство" по вул.Тираспольське (Дальницьке) шосе, 22-а. Згідно розпорядження головного інженера ДСК ЧМП" по технічній службі від 22.03.2013 р. № 2 та розпорядження в.о. головного інженера ДСК „ЧМП" по технічній служби від 15.04.2013 р. № 3, електрослюсарю черговому 6-го розряду по ремонту обладнання [PERSON] з 22.04.2013 р. основне робоче місце було визначено за адресою : вул.Дерибасівська, 4 та вул.Ланжеронівська, 1. Вказані розпорядження були 15.04.2013 р. доведені до відома [PERSON] в усній формі, що останній підтвердив в судовому засіданні, але він відмовився ознайомитися з цими розпорядженнями під розпис, про що 15.04.2013 р. працівниками ДСК „ЧМП" було складено відповідний акт. При цьому, суд враховує, що вул.Тираспольське (Дальницьке) шосе, 22-а, де розташована дільниця „Автогосподарство" ДСК „ЧМП", територіально належить до Малиновського району м.Одеси, а вул.Дерибасівська, 4 та вул.Ланжеронівська, 1, де розташовані службові приміщення ДСК „ЧМП", територіально належать до Приморського району м.Одеси. У відповідності до ч.2 ст.32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переведення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. Таким чином, доводи позивача стосовно того, що його було переведено на роботу в іншу місцевість (інший населений пункт) без його згоди, що є порушенням вимог ч.1 ст.32 КЗпП України, є безпідставними та явно надуманими. Крім того, суд бере до уваги, що, по-перше, позивач у даній справі не оспорює розпорядження головного інженера ДСК ЧМП" по технічній службі від 22.03.2013 р. № 2 та розпорядження в.о. головного інженера ДСК „ЧМП" по технічній служби від 15.04.2013 р. № 3, і, по-друге, вказані розпорядження станом на дату судового розгляду даної справи у встановленому законом порядку не визнані недійсними (протиправними) та/або не скасовані. Наказом ДСК „ЧМП" від 23.04.2013 року за № 102-л позивача звільнено по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, з 23.04.2013 року. При цьому факт відсутності позивача 23.04.2013 року на роботі більше трьох годин без поважних причин зафіксовано, по-перше, актом, складеним 23.04.2013 року працівниками ДСК „ЧМП", а саме заступником директора з управління персоналом [PERSON], в.о.головного інженера Пешковим Г.Г. і начальником комплексу № 2 Косяковим В.П., у якому зазначено, що 23.04.2013 року станом на 12 год. 30 хв. [PERSON] на робочому місці за адресою : м.Одеса, вул.Дерибасівська, 4 відсутній на протязі 4-х годин, та що на телефонний дзвінок о 10 год.00 хв. в.о.головного інженера Пешкова Г.Г. відреагував агресивно, їхати на роботу відмовився ; по-друге, рапортом в.о.головного інженера ДСК „ЧМП" Пешкова Г.Г. від 23.04.2013 року, у якому зазначено, що 23.04.2013 року о 09 год. 30 хв. [PERSON] на роботу не вийшов, про що о 12 год.30 хв. було складено акт про його відсутність на робочому місці більше 4-х годин ; і, по-третє, актом, складеним працівниками ДСК „ЧМП", а саме заступником директора з внутрішньої безпеки Дадерко І.В., в.о.головного бухгалтера Овчінніковим А.С. і заступником директора по управлінню персоналом [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] 23.04.2013 року прибув в ДСК „ЧМП" о 14 год.00 хв., письмові пояснення про причину своєї відсутності до 14 год. 00 хв. на робочому місці за адресою : вул.Дерибасівська, 4 (вул.Ланжеронівська, 1), що визначене йому розпорядженням головного інженера № 3, відмовився, та о 14 год.30 хв. пішов і до кінця робочого дня на робочому місці його не було. Суд вважає неспроможними доводи позивача щодо того, що в день його звільнення 23.04.2013 р., впродовж першої половини дня, він знаходився на роботі на території дільниці „Автогосподарства" ДСК „ЧМП", що розташоване за адресою : Одеська область, Дальницьке шосе, 22-а, де нібито давав роз'яснення з приводу роботи обладнання та розташування електромереж [PERSON], основне місце роботи якого було визначено за вказаною адресою, а також, що останній має кваліфікацію автослюсаря 5-го розряду, - оскільки ці доводи позивача суперечать матеріалам справи. Так, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працює в ДСК „ЧМП" автослюсарем 6-го розряду з 04.03.2008 року, що виключає необхідність у тому, щоб позивач його стажував, та більш того, ніхто не давав позивачу таких вказівок щодо [PERSON] Відтак суд критично оцінює показання свідків [PERSON] і [PERSON], які не є працівниками ДСК „ЧМП", щодо знаходження позивача впродовж першої половини дня 23.04.2013 року на роботі на території дільниці „Автогосподарства" ДСК „ЧМП", що розташоване за адресою : Одеська область, Дальницьке шосе, 22-а. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачем було проведено звільнення позивача у відповідності до вимог трудового законодавства, в тому числі з дотриманням вимог ст.149 КЗпП України. 26.04.2013 року позивач прибув до ДСК „ЧМП", де в усній формі до його відома було доведено наказ № 103-л від 23.04.2013 року про його звільнення, але ознайомитися з цим наказом під розпис позивач відмовився, про що працівниками відповідача (заступником директора з внутрішньої безпеки Дадерко І.В., в.о.головного інженера Пешковим Г.Г. і менеджером з персоналу Попенко С.А.) було складено відповідний акт від 26.04.2013 року, а 30.04.2013 року позивач отримав копію цього наказу та трудову книжку з записом про звільнення. Відповідач категорично заперечує проти доводів позивача щодо того, що нібито 23.04.2013 року він подав до управління персоналом ДСК „ЧМП" заяву про звільнення за власним бажанням, а позивач не надав суду доказів на підтвердження цих своїх доводів, як цього вимагає ст.60 ЦПК України. Більш того, вказані доводи позивача повністю спростовуються довідкою ДСК „ЧМП" від 22.05.2014 року, згідно з якою реєстрація про звільнення [PERSON] 23.04.2013 року за обліком загальної канцелярії ВЗІ ДСК „ЧМП" відсутня, а також поясненнями допитаного судом свідка [PERSON], яка станом на 23.04.2013 року займала посаду заступника директора з управління персоналом ДСК „ЧМП" та підтвердила в суді, що 23.04.2013 р. будь-яких заяв від імені [PERSON] щодо його звільнення до ДСК „ЧМП" не надходило. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу ДСК „ЧМП" № 102-л від 23.04.2013 р. про його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, визнання недійсним запису в його трудовій книжці за № 63 від 23.04.2013 р. щодо його звільнення у зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, зміни формулювання причини його звільнення на п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці), із внесенням відповідного запису до його трудової книжки, та про стягнення вихідної допомоги у розмірі середньомісячного середнього заробітку - не підлягають задоволенню. Також судом установлено, що 31 травня 2013 р. відповідач запровадив виплату [PERSON] всіх належних йому сум при звільненні, в т.ч. компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується платіжною відомістю № 93 та платіжним дорученням № 366 від 31.05.2013 р., а 14.06.2013 р. [PERSON] було отримано допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 646,23 грн. за лікарняним за квітень 2013 р. Згідно ч.1, 2 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, враховуючи, що 23.04.2013 року, тобто в день звільнення, позивача не було на роботі, що 26.04.2013 року позивач відмовився ознайомитися під розпис з наказом про його звільнення, отримати копію цього наказу і свою трудову книжку з записом про звільнення, та що він лише 30.04.2013 року прибув до ДСК „ЧМП" і отримав копію наказу про його звільнення разом з трудовою книжкою з записом про звільнення, а також подав адресовану відповідачу свою письмову заяву, яка містить вимогу про виплату належного йому розрахунку, тому суд доходить висновку, що позивач має право вимагати від відповідача виплати середнього заробітку за 19 днів затримки розрахунку при звільненні з 30.04.2013 року по 31.05.2013 року у загальному розмірі 1955,86 грн. (4014,50грн.(з яких : заробітна плата позивача за лютий 2013 р. - 2294,00грн.; заробітна плата позивача за березень 2013 р. - 1720,50грн.) : 39 дн. (з яких : відпрацьовані позивачем робочі дні у лютому 2013 р. - 20 дн., відпрацьовані позивачем робочі дні в березні 2013 р. - 19 дн. (з 29.03.2013 р. по 12.04.2013 р позивач знаходився на лікарняному) = 102,04грн. х 19 дн. = 1955,86 грн.). Вирішуючи дану справу, суд враховує доводи представника відповідача стосовно того, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.07.2003 року у справі № 32/136-03-5080 було порушено провадження у справі про визнання банкрутом ДСК „ЧМП", та ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.02.2006 року введено процедуру санації ДСК „ЧМП", що триває і не цей час, а також, що на сьогоднішній день ДСК „ЧМП" перебуває у дуже важкому матеріальному становищі, має заборгованість з виплати заробітної плати перед працівниками, яка погашається по мірі надходження грошових коштів від контрагентів на розрахункові рахунки ДСК „ЧМП", отже затримка з розрахунком при звільненні позивача виникла не з вини ДСК „ЧМП", а через відсутність коштів і була погашена одразу при їх надходженні. Відтак позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню. Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 214,60 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial