Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Виноградівська кредитна спілка "Едельвейс" пред"явила в суд позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу в сумі 8116,34 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.04.2014 року з відповідачем [PERSON], який є членом кредитної спілки, було укладено кредитний договір № 116-14, відповідно до якого відповідачеві [PERSON] надано кредит у сумі 6500 гривень строком на 18 місяців під 48 відсотків річних. Відповідач [PERSON] отримав відповідну суму згідно видаткового касового ордера № 5302 від 17.04.2014 року. Відповідно до договору про солідарну відповідальність від 17.04.2014 року відповідач [PERSON] зобов"язалася сплатити борг у випадку невиконання кредитного договору відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] сплатив борг в сумі 2573 грн., з яких 1026,00 грн. - основний борг та 1547,00 грн. - відсотки за користування кредитом. На час подання позову його борг складає 8116,34 грн., з яких 5474,00 грн. - основний борг та 2642,34 - відсотки. На неодноразові нагадування погасити заборгованість відповідачі не реагували. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, зіславшись на обставини, викладені у позовній заяві. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце його проведення були належним чином повідомлені (а.с. 46). 04.01.2016 року від відповідачів до суду поступила заява, у якій відповідачі вказали, що повністю визнають позовні вимоги про стягнення боргу та судових витрат та просять суд розглянути справу у їх відсутності (а.с. 47). Суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності відповідачів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 17 квітня 2014 року між кредитною спілкою "Едельвейс" - позивачем у справі та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 116-14, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 6500 гривень строком на 18 місяців під 48 відсотків річних, що підтверджується копією кредитного договору та видатковим касовим ордером № 5302 від 17.04.2014 року (а.с. 4-6, 8). У відповідності до п.п. 10.1, 10.3 кредитного договору строк його дії становить 18 місяців та після закінчення цього строку його дія припиняється. Відповідно до п. 10.4 кредитного договору закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (відповідно до ст. 631 ЦК України). Станом на час звернення позивача з позовом до суду, що мало місце 02.11.2015 року (а.с. 2), дія кредитного договору припинилася. Під час дії договору відповідач [PERSON] допускав порушення його умов, зокрема, не виконував взяті на себе зобов'язання належним чином, незважаючи на вимоги позивача (а.с. 15, 19). Заборгованість відповідача [PERSON] за договором складає 8116,34 грн., з яких 5474,00 грн. - основний борг та 2642,34 грн. - відсотки за користування кредитними коштами, що стверджується розрахунком заборгованості відповідача [PERSON] за вих. № 438/15 від 28.10.2015 р. (а.с. 10) та додатком до позовної заяви за вих. № 438/15 від 28.10.2015 р. про сплачені відповідачем [PERSON] суми згідно кредитного договору (а.с. 11). Наведені вище обставини повністю та об'єктивно стверджені дослідженими судом згаданими вище письмовими доказами, які є належними та допустимими. Суд також приймає визнання позову відповідачем [PERSON], про що відповідач вказав у заяві про визнання позову, поданій до суду, оскільки таке визнання в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд констатує, що правовідносини між позивачем та відповідачем [PERSON] врегульовані нормами діючого Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно п. 4 - відшкодування збитків та моральної шкоди. За правилами ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов"язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем [PERSON] існували договірні відносини, які припинилися. За умовами укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] кредитного договору та згідно ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Під час дії договору відповідач [PERSON] допустив порушення зобов"язання, в результаті чого виникла заборгованість. Такими діями відповідача [PERSON] порушено право позивача, тому позивач має право на захист свого порушеного права обраним ним способом захисту - шляхом стягнення з відповідача суми боргу. В обгрунтування позовних вимог до відповідача [PERSON] позивач у позовній заяві вказав на те, що згідно договору про солідарну відповідальність від 17.04.2014 року відповідач [PERSON] зобов"язалася сплатити борг у випадку невиконання вищеназваного кредитного договору. На підтвердження цієї обставини позивачем надано суду документ під назвою "Договір про солідарну відповідальність" № 125-14 від 17.04.2014 року (а.с. 7). У даному документі вказано, що [PERSON] бере на себе солідарну відповідальність перед Виноградівською районною кредитною спілкою "Едельвейс" в тім, що у випадку невиконання своїх зобов"язань [PERSON] по кредиту, отриманому в сумі 6500 грн., буде по вимозі Виноградівської районної кредитної спілки "Едельвейс" сплачувати платежі, пов"язані з кредитом та нараховані відсотки в строки та розмірах, встановлених зобов"язанням позичальника. Документ підписано [PERSON], зобов"язання посвідчено головою Виноградівської районної кредитної спілки "Едельвейс". Як вказувалося вище відповідач [PERSON] у спільно поданій з відповідачем [PERSON] заяві вказала про визнання нею позову у повному обсязі. Проте визнання позову відповідачем [PERSON], на думку суду, є таким, що суперечить закону, визнання позову відповідачем [PERSON] в частині позовних вимог до відповідача [PERSON], таким, що суперечить інтересам відповідача [PERSON], та суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині з таких мотивів. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Аналіз описаного вище документу свідчить про те, що він не є домовленістю двох чи більше сторін з приводу встановлення цивільного обов"язку, в тому числі, солідарного обов"язку відповідача [PERSON] (разом з відповідачем [PERSON]) перед позивачем, оскільки цей документ є одностороннім зобов"язанням відповідача [PERSON] Таким чином, договірні умови чи передбачені законом щодо солідарного обов"язку відповідачів відсутні, тому визнання позову в цій частині суперечить положенням ст. 541 ЦК України. З наведених вище мотивів відсутні підстави для задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] За таких обставин, оцінивши всі докази в їх сукупності та взаємозв'язку, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позов підставний, обгрунтований та підлягає частковому задоволенню. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON] в цій частині, у зв"язку з тим, що визнання позову може стосуватися лише предмета позову, тобто, правовідносин між сторонами, з приводу яких виник спір. Питання розподілу судових витрат є однією із складових рішення суду та вирішення цих питань регламентує ст. 88 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, норма закону щодо необхідності документального підтвердження судових витрат має категоричний характер, тобто, розмір судових витрат підлягає доказуванню. У відповідності до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу. Позивачем при звернені до суду понесено витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. згідно платіжного доручення № 192 від 22.10.2015 року (а.с. 1). З огляду на те, що суд визнав підставним позов лише в частині вимог до відповідача [PERSON], з врахуванням того, що 1218 грн. станом на час звернення позивача з позовом до суду була мінімальною ставкою судового збору за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру, то дана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в користь позивача. Крім того, до позовної заяви додано акт виконаних робіт від 27.10.2015 року (а.с. 21), складений позивачем та представником про надання адвокатських послуг на суму 690 грн. та квитанцію № 93 від 27.10.2015 року на згадану суму (а.с. 22), яку видано позивачеві представником - адвокатом Белла О.Ф. У зв'язку з тим, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а до позовної заяви не додано належні докази на підтвердження витрат на правову допомогу, зокрема, договір про надання правової допомоги, розрахунок витрат, фінансовий документ про їх сплату, витрати на правову допомогу стягненню з відповідача [PERSON] не підлягають.

Outcome: partial