Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, третьої особи комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» про встановлення факту права на проживання та користування квартирою та визнання наймачем, посилаючись на те, що він з 11.11.2011 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], але фактично вони мешкали разом з 1997 року. 23 вересня 2008 року [PERSON] отримала ордер на жиле приміщення, яке складається з 2-х кімнат в комунальній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Після отримання ордеру на квартиру він разом з дружиною проживали в даній квартирі, але був прописаний за адресою: [ADDRESS] разом з колишньою дружиною. [INFO] дружина позивача [PERSON] померла. Наприкінці серпня 2017 року він дізнався від колишньої дружини, що вона його ще в 1996 році за рішенням суду визнала таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Після цього, він мав намір зареєструватися в квартирі в якій проживав з дружиною, але в зв'язку з хворобою дружини не встигли цього зробити. В зв'язку з чим просить встановити за ним право на проживання та користування квартирою [ADDRESS], визнавши його наймачем вищевказаної квартири. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі. Крім цього при постановлені рішення просив врахувати те, що він постійно проживав зі своєю дружиною в квартирі [ADDRESS] однією сім'єю, мали спільний бюджет та побут, іншого житла він не має. Його дружина тривалий час дуже хворіла, весь вільний час був направлений на її лікування та догляд. Також просив врахувати письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які зазначили, що позивач разом з дружиною мешкали разом, дружина позивача хворіла на онкозахворювання та наприкінці вересня 2017 року померла, але за життя говорила про те, що подружжя повинно мати спільне житло, а тому мала намір зареєструвати позивача за адресою свого мешкання. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності та винести рішення на власний розсуд. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, але надав суду клопотання в якій просив розглянути справу за його відсутності, ухваливши рішення на розсуд суду. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК, ЖК і ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже право позивача користуванням спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Так, матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що позивач [PERSON], [INFO] зареєстрував шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 11 листопада 2011 року. А фактично вони проживали в фактично шлюбних відносинах близько 20 років. В період спільного проживання дружина позивача [PERSON] отримала 2 кімнати в комунальній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зі складом сім'ї один чоловік, що підтверджується ордером на житлове приміщення [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 23 жовтня 2008 року. В даній квартирі позивач разом зі своєю дружиною [PERSON] проживати разом, вели спільне господарство, проводили поточні ремонти, але позивач був зареєстрований за іншою адресою, а саме: [ADDRESS]. Наприкінці серпня 2017 року позивач дізнався про те, що його колишня дружина [PERSON], в квартирі якої він був зареєстрований, визнала його таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі рішення Лозівського міського суду Харківської області від 04.04.1996 року. Після отримання рішення Лозівського міського суду Харківської області від 04.04.1996 року позивач разом з дружиною мали намір провести його реєстрацію за адресою: [ADDRESS], але в зв'язку з тим, що дружина позивача [PERSON] дуже хворіла не встигли провести реєстрацію місця проживання позивача. [INFO] дружина позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 04.10.2017 року. За життя дружина позивача, як головний квартиронаймач не звернулася із заявою по оформленню приватизації спірної квартири, хоча проживала у спірній квартирі з 2008 року, що підтверджується ордером на житлове приміщення [NUMBER] від 23.10.2008 року, тобто своїм правом на приватизацію житла у відповідності до ст. 65-1 ЖК Української РСР, яка гласить, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством, не скористалася. На даний час квартира, яка розташована в [ADDRESS], знаходиться в комунальній власності Лозівської міської ради Харківської області та має статус державної квартири. Так, частинами 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу України визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення до таких осіб належать чоловік, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщені, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст. 65 Житлового кодексу України, наймач в праві в установленому порядку за згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, чоловіка, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи вселені в якості членів сім'ї, набувають рівних прав користування житлового приміщення з іншими членами сім'ї, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним,не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 106 Житлового кодексу України вказано, що член сім'ї наймача вправі вимагати визнання його наймачем житлового приміщення замість попереднього наймача уразі смерті або втрати ним права на житлове приміщення. Враховуючи той факт, що позивач постійно проживав у спірній квартирі, то він є таким, що за життя дружини набув право користування спірною квартирою. Крім того, протягом тривалого часу й дотепер позивач виконує обов'язки щодо утримання квартири в належному стані, здійснює поточний ремонт квартири, сплачує за комунальні послуги, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи, що встановлення факту проживання разом з [PERSON] як члени сім'ї наймача, необхідне для визнання позивача наймачем, суд вважає можливим задовольнити дані вимоги. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилався позивач в своєму позові, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за позовом підлягають задоволенню.

Outcome: approved