Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що з 22.10.2005 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають 2 неповнолітніх дітей: доньку Маргариту, [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та обов"язки. Сварки, які відбувались з цих причин поступово призвели до розпаду сім"ї та припинення подружніх відносин. З серпня 2015 року спільне господарство вони не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. На даний час кожен фактично створив нову сім"ю, тому просить шлюб розірвати, дітей залишити проживати з відповідачем. Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 22.10.2005 року , який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 472. Від подружнього життя сторони мають 2 малолітніх дітей: доньку Маргариту, [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. \~\~\~\~\~\~ Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити\~\~шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В резолютивній частині позовної заяви позивач просила залишити дітей на її вихованні. При цьому зміст позовної заяви не містить будь-яких обгрунтувань щодо наявності між сторонами спору з питання визначення місця проживання дітей. Окрім того, вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини має відбуватись з урахуванням положень ст.161 та ч.4 ст.19 Сімейного Кодексу України, тобто за обов"язкової згоди органу опіки та піклування та за наявності письмового висновку щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні. Зі змісту ст.160 Сімейного кодексу України та \~роз"яснень \~п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року слідує, що місце проживання \~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою, тому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial