Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

16.04.2014року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, просить визнати недійсним укладений між позивачем та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК» кредитний договір №1/12-Ф від 22.06.2006року про надання кредиту в розмірі 45170,00доларів США, додатковий договір №1 від 15.12.2008року та додатковий договір №2 від 19.06.2009року. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вважає, що зміст кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить вимогам ст.99 Конституції України, ст.ст.524,533 ЦК України, Законам України «Про національний банк України», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», посилаючись на відсутність у Банку повноважень для надання позивачу валютного кредиту в доларах за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Також послався на недостатність генеральної ліцензії Банку у відповідності до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені постановою Правління НБУ України від 14.10.2004 №483, згідно яких позивачу як фізичній особі - резиденту не надано права здійснювати вказані платежі в іноземній валюті. Крім того зазначив, що кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону «Про захист прав споживачів», а саме кредитний договір має містити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача,тобто відомості про сукупну вартість усіх платежів за кредитним договором. Зауважив, що додаткові договори до кредитного договору він не підписував і про їх зміст йому випадково стало відомо, зокрема з поданої відповідачем ТОВ «Кредитні ініціативи» позовної заяви. Крім того просить визнати недійсними укладений між відповідачем ПАТ «ОМЕГА БАНК» та відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договір факторингу №15 від 28.11.2012 та договір факторингу від 28.11.2012року, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Вважає, що вказані договори факторингу укладені всупереч вимогам ст.197, 203, 516 ЦПК України, ст.ст.1,4,5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", посилаючись на відсутність відповідного акту приймання-передачі документації щодо підтвердження заборгованості позивача, що вказує на думку позивача про наявність підстав у відповідності до ст.215 ЦК України для визнання договорів факторингів недійсними. Позивач в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник позивача до суду направив заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ "ОМЕГА БАНК" в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду направив письмові заперечення, згідно яких просив розглядати справу без участі представника відповідача та одночасно зазначив, що заперечує проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Зокрема, згідно письмових заперечень, представник відповідача послався на те, що на підставі банківської ліцензії банки мають права здійснювати операції з валютними цінностями, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України відповідно до п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Крім того, дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 вказаного Закону, що діє на даний момент, видано та затверджено Національним банком України. Також зазначив, що доводи позивача про недійсність кредитного договору, оскільки він був виданий в іноземній валюті є безпідставними відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», з якого вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті. Крім того, оскільки чинним законодавством не передбачено заборони використання іноземної валюти як засобу платежу, за умов дотримання вимог валютного законодавства, то видача кредиту в іноземній валюті не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки укладаючи такий договір, сторона не з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї із сторін. Також зазначив, що ініціатива отримання кредитних коштів виходила саме від позивача, оскільки [PERSON] надав всі необхідні для отримання кредиту документи та в подальшому сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. Крім того, зауважила, що твердження позивача про недійсність додаткових угод до кредитного договору спростовуються особистим підписом позивача. Також зазначила, що договори факторингу укладені з дотриманням вимог ст.ст.203,215 ЦК України та останні ніяким чином не порушують права та законні інтереси позивача, оскільки останній не є стороною вказаних договорів. Представники відповідачів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. На підставі ст. 169 ЦПК України, суд визнав можливим розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як встановлено судом, 22.06.2006року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір №1/12-Ф про надання кредиту в розмірі 45170,00доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 15% річних та з остаточним поверненням 21.09.2009року (а.с.12-15). В подальшому між тими ж сторонами було укладено додаткові договори до кредитного договору №1/12-Ф, а саме: 15.12.2008р. додатковий договір №1, відповідно до якого сторони доповнили розділ 9 кредитного договору п.п. 9.7.5. та виклали у новій редакції п.9.11 кредитного договору (а.с.16). 19.06.2009р. додатковий договір №2, відповідно до якої сторони внесли зімни до п.п.1.2, 1.3, 5.2 кредитного договору (а.с.17). Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором та додатковими договорами виконав, надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору та додаткових договорів не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Крім того, на момент укладання оспорюваного договору між сторонами відповідачу було видано Банківську ліцензію №40 від 26.10.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Дозвіл № 40-1 від 26.10.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені п.п. 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема, на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 200-203). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідноз ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільногозаконодавства. Доводи позивача про недотримання при укладенні оспорюваного Договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не приймаються судом як безпідставні, оскільки Закон в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного Договору станом на 22.06.2006 (в редакції зі змінами та доповненнями згідно Закону України N1252-IV від 18.11.2003), не містив вимог, на недотримання яких посилається позивач. Як вбачається зі змісту вищезазначеного кредитного договору та додаткових договорів, [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі та вищевказаних додаткових договорах, й позивач [PERSON] засвідчив, що зміст умов кредитування йому зрозумілий. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору, додаткових договорів та здійсненні напису щодо ознайомлення з їх умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного кредитного договору та додаткових договорів на момент їх укладення та протягом їх виконання. Таким чином, при підписанні кредитного договору та додаткових договорів всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Відповідно до ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Посилання позивача в обґрунтування вимог на ст.5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є безпідставними, оскільки згідно положень цієї статті, передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Разом з цим, обставин невідповідності вимогам чинного законодавства терміну та суми наданого за оспорюваним Договором та одержаного позивачем кредиту у розмірі 45170,00доларів США зі строком повернення до 21.09.2009, судом не встановлено, та в матеріалах справи такі дані відсутні. Разом з тим, по суті даного доводу слід зазначити про його юридичну неспроможність, оскільки виходячи з положень ст.ст.203, 227, 215 ЦК України, відсутність у Банку як сторони за валютним кредитним договором індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним як вчиненого юридичною особою без відповідного дозволу за ст.227 ЦК України, оскільки законодавством не передбачено наявність відповідного (дозволу) ліцензії у Банку для укладення валютного кредитного договору, що само по собі не є здійсненням валютної операції. Таким чином, на момент укладення оспорюваного кредитного договору та додаткових договорів їх зміст не суперечив чинному законодавству. Як встановлено судом, 28.11.2012 року між ПАТ "Сведбанк", яке виступає правонаступником ВАТ "Сведбанк", яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" було укладено договір факторингу №15, згідно умов якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.(а.с.101-127) Згідно витягу з реєстру заборгованості боржників, ПАТ "Сведбанк" передало ТОВ "ФК "Вектор Плюс" право вимоги заборгованості за кредитним договором №1/12-Ф від 22.06.2006, укладеного між позивачем [PERSON] та АКБ "ТАС-Комерцбанк" (а.с.128) 28.11.2012 року між ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір факторингу, згідно умов якого ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.(а.с.132-150) Згідно витягу з реєстру заборгованості боржників №1Б, ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" передало ТОВ "Кредитні ініціативи" право вимоги заборгованості за кредитним договором №1/12-Ф від 22.06.2006, укладеного між позивачем [PERSON] та АКБ "ТАС-Комерцбанк" (а.с.151-152). 14.12.2012 року та 22.02.2013року ПАТ "Сведбанк" направило на адресу позивача письмове повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості позивача за кредитним договором на користь ТОВ "Кредитні ініціативи". (а.с.159-161) Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вищевказані договори факторингу з тих підстав, що останній був укладений відповідачами всупереч вимогам ст.197, 203, 516 ЦПК України, та за відсутності відповідного дозволу на здійснення валютних операцій, що суперечить на його думку вимогам ст.ст.1,4,5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частин 2, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи договір факторингу № 15 від 28.11.2012року підписаний уповноваженими особами та скріплений гербовими печатками. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Доводи позивача про недотримання відповідачами при укладенні договорів факторингу про відступлення прав вимоги заборгованості позивача за кредитним договором на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" вимог ст.ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства України. Як вбачається зі змісту наданого позивачем вказаного договору факторингу ТОВ "Кредитні ініціативи" є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п.11 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Однак, вказаною нормою закону не встановлено обов'язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема, факторингу на підставі відповідної ліцензії. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, ТОВ "Кредитні ініціативи" має право здійснювати види фінансових послуг, а саме - факторинг без отримання відповідних ліцензій та/або дозволів. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні кредитного договору, додаткових договорі та договорів факторингу. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання кредитного договору недійсним. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed