Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

В травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Державної Казначейської служби України (далі Відповідач 1), Національної поліції України (далі Відповідач 2) в якій просить стягнути розмір моральної шкоди в розмірі 14169,00 грн. завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та сум сплачених ним за надання юридичної допомоги у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 23.07.2019 року старшим оперуповноваженим управління захисту економіки в Донецькій області ДЗЕ НП України капітаном поліції Касьяковим О. було складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією №420 від відносно Позивача за ч.4 ст. 172-6 КУпАП, який було направлено до Приморського районного суду м. Маріуполя для розгляду. 17 жовтня 2019 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області за результатами його розгляду була винесена постанова у справі №266/4407/19, якою провадження у даній справі на підставі п. 1 ч.1 ст.247 КУпАП було закрито за відсутністю у діях Позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП. Таким чином, Позивач перебувала у статусі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з 23.07.2019 р. по 27.10.2019 р. тобто на протязі 3 календарних місяців. За весь час перебування у статусі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності вона зазнала значної моральної шкоди, яка полягала у тому, що були порушені її нормальні життєві зв`язки, погіршився стан здоров`я, крім того будучи військовослужбовцем за контрактом в обов`язки якої в тому числі входило організовувати та особисто проводити роботу щодо профілактики правопорушень та корупційних прояв серед персоналу враховуючи наявність протоколу про корупційне правопорушення погіршилися стосунки з колегами по службі, керівництвом та підлеглим особовим складом. Моральна шкода за перебування під слідством та судом становить 14169,00 грн. Крім того намагаючись підтвердити свою невинуватість він був вимушений звернутись за професійною правовою допомогою до адвоката, за надані послуги ним сплачено 10000 грн. У зв`язку із чим просив позов задовольнити та стягнути з Відповідача 1 на його користь вказані суми. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 05 березня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі ухвалу суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримали. Відповідачем Національною поліцією України подано відзив на позовну заяву в якій позов не визнав, вказуючи на те, що позивач не набула права на відшкодування шкоди передбаченої законом. Крім того вважає, що НП не є належним відповідачем оскільки працівниками центрального управління поліції жодних дій відносно позивача не вчинялося. Крім того суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган поліції. Крім того особа яка склала протокол відносно позивача є працівником Департаменту захисту економіки Національної поліції України, а не Національної поліції України. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Від відповідача Державної казначейської служби України відзив на позовну заяву не надходив. Позивачем відповіді на відзив на позовну заяву не подано. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не надали, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд з урахуванням вимог диспозитивності, що встановлені ч. 1 ст. 13, ч. 5, ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Судом встановлено, що 23.07.2019 року старшим оперуповноваженим УЗЕ в Донецькій області ДЗЕ Національної поліції України Касьяновим Олександром складено відносно [PERSON] протокол №420 зі змісту якого убачається, що [PERSON] , займаючи посаду начальника 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Маріуполь» Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби, відповідно до п.п. «г» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України (далі ЗУ) «Про запобігання корупції» будучи суб`єктом на якого поширюється обмеження встановлені цім Законом, 07.02.2018 подала виправлену щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік та у 12 розділі «Грошові активи» не зазначила готівкові кошти чоловіка [PERSON] у розмірі 348 тисяч гривень , чим порушила п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» та винила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 172-6 КУпАП ( а.с.11-18). Постановою судді Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2019р. (справа № 266/4407/19) справу про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 172-6 КУпАП. Постанова набрала законної сили 28.10.2019 р. (а.с. 32-36). Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, [PERSON] перебувала у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності з 23 липня 2019 року по 28 жовтня 2019 року, а саме протягом 3 календарних місяців. Позивачем заявлені вимоги про визначення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.194 р. №266/94-ВР. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Аналізуючи вищезазначені обставини в даній справі та застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод суд прийшов до висновку про захист порушеного права позивача саме в обраний ним спосіб. Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з ч.ч.5,6 ст.4 вказаного Закону, п.17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 17 Положення про застосування вказаного Закону, встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник. Так, по справі «Мельниченко проти України 19.10.2004 року», суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави». Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків, відповідно до ст.23 ЦК України. Згідно позовної заяви вбачається, що позивач за весь час перебування у статусі особи яка притягується до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, перенесла великі моральні страждання, почувала себе пригніченою, оскільки важко було пережити обвинувачення у скоєнні правопорушення, якого вона не вчиняла. Їй довелося прикладати чимало зусиль, щоб нормалізувати своє життя, вона втрачала додаткові зусилля. Завдані моральні страждання призвели до порушення сну, звичайного життєвого укладу. Більш того позивач проходила військову службу за контрактом осіб старшого офіцерського складу, маючи військове звання «майор» та займала посаду заступника начальника відділу з персоналу відділу прикордонної служби «Маріуполь» І категорії (тип Б) Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління ДПС України, посадові обов`язки якої передбачали в тому числі організовувати та особисто проводити роботу щодо профілактики правопорушень та корупційних проявів серед персоналу. Внаслідок чого погіршились її стосунки із оточуючими людьми, колегами по службі, керівництвом та підлеглим особовим складом, оскільки її тривалий час вважали корупціонером, яка використовує свої службове становище в особистих цілях. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. При визначенні розміру моральної шкоди завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останньої, період її перебування у статусі особи яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме 3 місяця, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, внаслідок притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати з розрахунку 3 мінімальних заробітних плат. Оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01.01.2020 року встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 4723 грн., тому розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь [PERSON] (виходячи з розрахунку 3 х 4723 грн.), буде складати 14169,00 грн. Крім того позивачем заявлено вимогу про визначення розміру сум сплачених ним за надання юридичної допомоги. Згідно пункту 4 статті 3Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. З матеріалів справи встановлено, що 09 серпня 2019 року [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги у справі про адміністративну відповідальність за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП з адвокатом Балтак Д. для здійснення захисту її прав (а.с. 20). Між адвокатом Балтак Д.О. та [PERSON] 09.08.2019 р. було підписано акт прийому -передачі наданих послуг у справі про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП, вартість послуг становить 10000 грн. (а.с. 21). Відповідно до квитанції до договору про надання правової допомоги від 09.08.2019 р. [PERSON] сплатила гонорар за вказаним договором адвокату Балтак Д.О. в розмірі 10000 грн.( а.с. 40). З вищевказаного вбачається, що з метою отримання належної юридичної допомоги [PERSON] зверталася до адвоката Балтака Д.О., з яким було укладено відповідний договір про надання правової допомоги та позивачем було сплачено гонорар на загальну суму 10000 гривень у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР вимоги про визначення розміру витрат за надання правової допомоги в розмірі 10000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Саме таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 18.03.2020 року у справі № 146/1091/17 . Відповідно до ч. 5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З урахуванням наведеного та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, тому оплату судового збору у справі слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved