Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до ФОП [PERSON] і, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.61-66), просить визнати незаконним припинення з нею трудового договору, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі та відшкодувати моральну шкоду. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 26 червня 2013 року між нею та відповідачем укладено трудовий договір відповідно до якого вона працювала продавцем непродовольчих товарів. 13 жовтня 2014 року її звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України в зв"зку із втратою довіри та припинено дію трудового договору. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки їй не було вручено акт ревізії від 10 жовтня 2014 року, яким зафіксовано недостачу грошових коштів; між нею та відповідачем не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, а наданий відповідачем договір про колективну (бригадну) відповідальність укладений з порушенням вимог трудового законодавства; у встановленому законом порядку вона не притягувалась до матеріальної відповідальності. Крім того, її звільнення було проведено без попередньої згоди первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Тому, просить визнати незаконним її звільнення та припинення з нею трудового договору, поновити її на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 жовтня 2014 року і по день поновлення на роботі. Крім того, вказує, що при звільненні з нею не був проведений розрахунок й з 03 вересня 2014 року по день звільнення їй не виплачена заробітна плата. Оскільки в добровільному порядку відповідач не виплачує їй заробітну плату, тому просить також стягнути з нього заборгованість по заробітній платі за період з 03 вересня 2014 року по 13 жовтня 2014 року. Також посилається на те, що в результаті незаконного звільнення з роботи їй завдана моральна шкода, оскільки вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для існування. Розмір моральної шкоди оцінює в 2000 грн., які просить стягнути на свою користь з відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 26 червня 2013 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON], що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 26 червня 2013 року, зареєстрованим того ж числа у Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості за №22141300516 (а.с.36). [PERSON] працювала на посаді продавця непродовольчих товарів у кіоску [ADDRESS]. Окрім позивачки, у зазначеному кіоску на посаді продавців працювали також [PERSON]. та [PERSON] 02 вересня 2014 року із продавцями кіоску [ADDRESS] [PERSON], [PERSON]. та [PERSON] укладено договір про повну колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (а.с.46). 09 жовтня 2014 року ФОП [PERSON] проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей у зазначеному кіоску за період з 02 вересня 2014 року по 09 жовтня 2014 року, за результатами якої було виявлено нестачу на суму 35067 грн. 15 коп. 11 жовтня 2014 року відповідачем проведено ще одну інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей у зазначеному кіоску за період з 09 жовтня 2014 року по 11 жовтня 2014 року, за результатами якої виявлено нестачу на суму 2695 грн. 30 коп. Зазначені обставини підтверджуються: наказом №5 від 09 жовтня 2014 року про проведення інвентаризації в кіоску [ADDRESS]; актом про результати інвентаризації наявності товарів та коштів, що зберігаються у кіоску №6 від 09 жовтня 2014 року; наказом №6 від 11 жовтня 2014 року про проведення інвентаризації в кіоску [ADDRESS]; актом про результати інвентаризації наявності товарів та коштів, що зберігаються у кіоску №6 від 11 жовтня 2014 року (а.с.47-50). Пояснюючи наявність виявлених недостач, [PERSON] 13 жовтня 2014 року особисто написала дві розписки, у яких визнала, що працюючи продавцем у кіоску [ADDRESS], самовільно взяла з каси для своїх потреб 1100 грн. та 15380 грн. (а.с.77-78). 13 жовтня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України й укладений з нею трудовий договір від 26 червня 2013 року за №22141300516 знято з реєстрації у Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості 14 жовтня 2014 року. Відповідно до п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосереднього обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір"я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір"я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосереднього обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір"я. Таким чином, за змістом п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору у зв"язку з втратою довір"я є вчинення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Разом з тим, власник повинен довести наявність у діяннях працівника конкретних порушень та наявність вини працівника у цих порушеннях. Такими можуть бути порушення порядку прийняття і відпуску грошових і товарних цінностей, недодержання правил їх схову, неповідомлення відповідним посадовим особам (власнику чи уповноваженому ним органу) про обставини, що перешкоджають збереженню грошових і матеріальних цінностей. Судом встановлено, що посада, яку займала [PERSON] (продавець непродовольчих товарів), пов"язана з безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей, які вона отримувала під звіт, що підтверджується накладними про отримання товару за період з 02 вересня 2014 року по 08 жовтня 2014 року. Тому її звільнення з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України є допустимим. Враховуючи, що [PERSON], разом із іншими продавцями кіоску [ADDRESS] двічі в період з 02 вересня 2014 року по 11 жовтня 2014 року допустили нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 35067 грн. 15 коп. та 2695 грн. 30 коп., а також те, що частково причиною нестачі стали неправомірні дії [PERSON], яка за період з 02 вересня 2014 року по 09 жовтня 2014 року взяла з каси кіоску для власних потреб грошові кошти в сумі 1100 грн. та 15380 грн., відповідач мав усі підстави для звільнення [PERSON] з роботи в зв"язку із втратою до неї довіри. Оспорюючи своє звільнення з роботи з підстав, визначених п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, [PERSON], в той же час, не оспорює результати проведених інвентаризацій та наявність недостач. Навпаки, в судовому засіданні вона пояснила, що була присутня при проведенні інвентаризацій, підтвердила факт виявлення в результаті інвентаризацій недостач, без-будь яких застережень підписала акти інвентаризацій, а також вказала, що після проведення інвентаризацій вона з іншими продавцями самостійно повторно проводили інвентаризації й виявили недостачі у тих же розмірах. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що розписки від 13 жовтня 2014 року були написані нею під тиском відповідача, оскільки ці доводи є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустими доказами. Такими чином, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] з роботи є законним та проведено із дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстав для поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яку позивачка та її представник обґрунтовують лише незаконним звільненням, не має. Щодо доводів позивачки стосовного того, що її звільнення з роботи проведено без попередньої згоди профспілкового комітету (профспілкового представника), то вони не заслуговують на увагу з наступних підстав. Так, дійсно, згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В судовому засіданні [PERSON] вказала, що вона не є членом будь-якої профспілкової організації й по місцю її роботи у ФОП [PERSON] профспілкова організація не утворювалась. Ці обставини підтвердив в судовому засіданні і представник відповідача. Відповідно до положень ч.1 ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема, у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Отже, за відсутності на підприємстві первинної профспілкової організації відсутній і орган, згоду якого на звільнення повинен одержати власник. Тому, в такому випадку звільнення проводиться без такої згоди. З огляду на викладене, з урахуванням положень ст.43-1 КЗпП України, звільнення [PERSON] без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) є допустимим. Не заслуговують на увагу і доводи позивачки про те, що її не притягували у встановленому законом порядку до матеріальної відповідальності, а тому підстав для її звільнення не було, оскільки притягнення працівника до матеріальної відповідальності є правом, а не обов"язком роботодавця. Не впливають на висновок суду щодо відсутності підстав для поновлення позивачки на роботі і її доводи про те, що договір про повну колективну (бригадну) відповідальність від 02 вересня 2014 року укладено з порушенням трудового законодавства, оскільки для вирішення питання про можливість звільнення працівника з роботи у зв"язку із втратою довіри не має значення чи був з таким працівником фактично укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Досить того, що він повинен укладатись та що працівник здійснив за наявності його вини дії, що дають підставу для втрати довіри. Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала, що відповідач не виплатив їй заробітну плату за період з 03 вересня 2014 року по 13 жовтня 2014 року. Ці доводи відповідачем не спростовано та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували повне проведення розрахунку з позивачкою при звільненні. За умовами укладеного між сторонами трудового договору від 26 червня 2013 року заробітна плата [PERSON] визначена в розмірі 100% мінімальної зарплати із розрахунку за фактично відпрацьований час за місяць. Тривалість робочого часу сторони визначили не більше ніж 40 годин на тиждень. Згідно табеля обліку робочого часу за вересень 2014 року вбачається, що [PERSON] у вересні відпрацювала 22 дня по 4 години в день, тобто 88 годин. Згідно табеля обліку робочого часу за жовтень 2014 року [PERSON] працювала з 01 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2014 року включно, відпрацювавши 10 днів по 4 години в день, тобто 40 годин. Із наданої відповідачем відомості про отримання заробітної плати за першу та другу половину вересня 2014 року, а також за першу половину жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] нарахована до виплати заробітна плата: за І половину вересня 2014 року - 290 грн., за ІІ половину вересня 2014 року - 288 грн. 89 коп., за І половину жовтня 2014 року - 512 грн. 46 коп., а всього 1091 грн. 35 коп. Однак, ці кошти [PERSON] виплачено не було, що підтверджується відсутністю її підпису у відомостях про їх отримання. Оскільки розмір нарахованої за вересень та жовтень 2014 року заробітної плати позивачкою не оспорюється й судом встановлено, що заробітна плата за цей період [PERSON] виплачена не була, тому на її користь з ФОП [PERSON] слід стягнути 1091 грн. 35 коп. заборгованості по заробітній платі. При розподілі судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь держави 109 грн. 14 коп. судового збору.

Outcome: approved