Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вище зазнаваним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] 61\~735,49 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 100\~000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. В позовній\~заяві позивач\~посилається на\~те,\~що вироком\~Пологівського районного\~суду Запорізької\~області від\~26\~жовтня 2017\~року по\~кримінальній справі\~№324/460/16-к\~пр.\~№1-кп/324/11/2017\~відповідача [PERSON]\~було визнано\~винним у\~вчиненні кримінального\~правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~286\~КК України.\~В результаті\~цієї дорожньо-транспортної\~пригоди загинув\~син позивача\~ [PERSON]. Своїми діями відповідач завдав позивачу нестерпних моральних страждань, які виразились в порушенні його емоційного та психологічного стану, що пов`язано з втратою єдиної дитини, погіршився стан здоровя. У звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача понесені ним матеріальні збитки на поховання та відшкодування моральної шкоди. 16 січня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавав, а тому на підставі статей 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 9 січня 2016 року, приблизно о 13.00 годині, водій [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем [NUMBER], в якому в якості пасажира знаходився [PERSON], рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Дніпропетровськ-Мелітополь», на території Пологівського району Запорізької області з боку м.Мелітополя в напрямку м.Дніпропетровська, зі швидкістю приблизно 120 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху поза населеним пунктом. В цей же час у зустрічному автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], в якому в якості пасажира знаходився [PERSON] Під час руху в районі 182 км + 400 м вказаної автодороги водій [PERSON] у звязку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, перед зміною напрямку руху вліво з метою виконання обгону попутного автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху вліво і виїхав на смугу зустрічного руху. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги підпунктів 2.9 (а), 10.1, 12.6 (ґ), 12.9 (б), 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (із внесеними до них змінами і доповненнями), відповідно до яких: - п.2.9 «Водієві забороняється»: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного спяніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин; - п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; - п.12.6 «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: ґ) іншим транспортним засобам: … на інших автомобільних дорогах не більше 90 км/год»; - п.12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7»; - п.14.2 «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: в) смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані». Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля [NUMBER] [PERSON] заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. Вказані вище обставини встановлені у вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року по кримінальній справі №324/460/16-к пр. №1-кп/324/11/2017 за яким відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 24.01.2019 року. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності з ч.1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Потерпілим від вказаного злочину є батько [PERSON] [PERSON]. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). У відповідності з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. П.18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем кримінальним правопорушенням, а саме скоєння дорожньо-транспортної пригоди, позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи, що позивачу була завдана моральна шкода відповідачем, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити повністю виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого відповідачем, позивач отримав та зазнав сильних душевних та моральних страждань через передчасну трагічну смерть дитини. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач. Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн. підлягає задоволенню, оскільки вказаний розмір відповідає ступеню моральних страждань потерпілого та відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. Стосовно вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок вчинення [PERSON] зазначеного вище кримінального правопорушення суд зазначає наступне. Свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди позивач [PERSON] обґрунтував тим, що у звязку зі смертю його сина потерпілому була заподіяна значна майнова шкода, загальний розмір якої складає 61\~735,49 грн. Зазначена майнова шкода складається з наступних витрат: -на придбання ліків для сина на час його знаходження у лікарні витрачено 662,88 коп.; -поминальний обід 21.01.2016 року 7600,00 грн.; -поминальний обід 27.01.2016 року 3750 грн.; -труна 9000,00 грн.; -подушка 140,00 грн.; -покривало 430,00 грн.; -набір ритуальних рушників 448,00 грн.; -хрест деревяний 350,00 грн.; -табличка декоративна 30,00 грн.; -свічка 12,00 грн.; -церковний набір 24,00 грн.; -стрічка жалобна 14,00 грн.; -вінки 430 грн.; -рушники 20,00 грн.; -серветки 14,00 грн.; -хустинки чоловічі 100,00 грн.; -хустинки жіночі 70,00 грн.; -транспортні витрати 4\~000,00 грн.; -послуги бригади по похованню 1200,00 грн.; -послуги агента ритуальної служби 300,00 грн.; -оформлення свідоцтва про смерть у РАГСі 250 грн.; -оформлення договору замовлення 6,22 грн.; -оформлення свідоцтва про поховання 4,39 грн.; -церковна служба 550,00 грн.; -виготовлення та встановлення памятника на могилу - -31\~430,00 грн.. Як передбачено статтею 1201 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобовязана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження надгробного памятника ці витрати. Приймаючи до уваги те, що протиправні дії [PERSON] знаходяться в причинному зв'язку з негативними наслідками, які настали для [PERSON] у виді заподіяння шкоди, суд вважає, що останній зобовязаний відшкодувати шкоду, завдану потерпілому у звязку зі смертю [PERSON]. Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 31\~430.00 грн. за спорудження надгробного пам'ятника на могилі. За роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості (п.24), з урахуванням Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 03.10.2008 р. № 45 "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", яка є на цей час єдиним нормативно-правовим актом, регулюючим порядок відшкодування таких витрат, граничний розмір витрат на виготовлення та встановлення пам'ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше, встановлений для Запорізької області, складає 7302,00 грн., з чого і слід виходити при вирішенні такого спору. Окрім того, суд вважає за необхідне стягнути понесені витрати на ліки, згідно наданої позивачем копії товарного чеку №000000054989 від 19.10.2016р., але на суму 662,88 грн., як про це просить позивач. Щодо вимог позивача про відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 7200,00 грн. Факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу підтверджується копіями договору про надання правової допомоги від 28.12.2018р. та актом приймання наданих послуг від 14.01.2019р.. Відповідно до ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Натомість,\~у порушення\~вказаних вимог\~позивачем не\~було надано\~до суду копії квитанції про сплату витрат на правничу допомогу. Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених ним витрат на професійну правничу допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору в розмірі 1536,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial