Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказувала на те, що 03.12.2016 року на паркувальному майданчику по вул. Мішуги, 4 в м.Києві відбулось ДТП з вини відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем [NUMBER], не переконався в безпечності свого маневру, здійснив рух заднім ходом та не переконався, що це не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та який належить [PERSON] З огляду на викладене, з урахуванням остаточних змін позовних вимог від 04.04.2017 року, позивач просила суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 31 127 грн. 16 коп. та моральну шкоду у сумі 21 744 грн. 78 коп. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 04.04.2017 року, яка занесена до журналу судового засідання, до участі у розгляді справи залучено у якості третьої особи без самостійних вимог - ПАТ "НАСК "Оранта". Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання з'явилась, позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні, крім того, подала до суду письмові заперечення на позов. Представник третьої особи в судове засідання з'явилась, позовних вимог не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, також подала до суду письмові пояснення. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 03.12.2016 року о 20.15 год. на паркувальному майданчику по вул. Мішуги, 4 в м.Києві спричинив ДТП керуючи автомобілем [NUMBER], не переконався в безпечності свого маневру, здійснив рух заднім ходом та не переконався, що це не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 10.9 ПДР України. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 16.01.2017 року водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON], що вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Відповідно до ст. 386 ч.2 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Зі акту здачі-прийняття робіт від 13.03.20174 року, квитанції від 07.03.2017 року, рахунків від 07.03.2017 року та від 10.03.2017 року вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля[NUMBER] складає загальну суму у 29 963 грн. 67 коп., яка й підлягає стягненню з відповідача. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач моральну шкоду обґрунтовувала тим, що внаслідок ДТП вона зазнала душевних страждань , які зазнала у зв"язку з порушенням її права власності, у фізичному болю та стражданнях, які зазнала внаслідок погіршення свого стану здоров"я та вимушеного лікування, душевних страждань у зв"язку із довготривалою протиправною поведінкою відповідача, у приниженні честі, гідності, престижу та ділової репутації, душевних страждань у зв"язку із порушенням нормальних життєвих зв"язків через неможливість активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми тощо. Суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, та стягнути на її користь із відповідача моральну шкоду у сумі 2000 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги частково ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи частково підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial