Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом, відповідно до якого просив визнати недійсним рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року, укладений між виконкомом Дзержинської райради народних депутатів та [PERSON], посвідчений нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за № 1-978. Уточнивши заявлений позов, [PERSON], просив суд поновити йому строк позовної давності для звернення з позовом до суду, пропущений ним з поважних причин, визнати незаконним рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року, укладений між виконкомом Дзержинської райради народних депутатів та [PERSON], посвідчений нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за № 1-978. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що починаючи з 1988 року по жовтень 2004 року він проживав однією сім»єю без реєстрації шлюбу із відповідачем [PERSON] З метою поліпшення житлових умов, вони здійснили обмін двокімнатної квартири [ADDRESS], в якій він мешкав з відповідачем [PERSON], на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Після обміну вони стали спільно проживати в цій квартирі, хоча в квартиру була прописана тільки [PERSON], оскільки позивач на той момент був прописаний у належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. За досягнутою домовленістю, [PERSON] обіцяла позивачу прописати його в квартиру, після чого спільно приватизувати її, однак ці обіцянки відійшли на задній план, оскільки сторони робили ремонт в квартирі, та почалися життєві проблеми. В жовтні 2004 року стосунки із [PERSON] припинилися та вона стала мешкати окремо. У подальшому, 18.10.2007 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, та виселення відповідача. Із доданих до позову документів позивач дізнався, що рішенням виконкому Дзержинської районної ради від 09.10.1992 року за № 380/17, квартира [ADDRESS] передана в особисту власність відповідачки шляхом викупу. Дізнавшись про це, позивач у жовтні 2008 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу із зустрічною позовною заявою до виконкому Дзержинської районної в місті ради та [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення виконкому про продаж квартири та визнання недійсним договору. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22.12.2011 року, позовні вимоги [PERSON] до позивача були задоволені повністю. Під час ознайомлення із матеріалами справи позивач дізнався, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22.12.2011 року, його зустрічні позовні вимоги були залишені без розгляду. Проте, про винесення вказаної ухвали суду йому відомо не було. Тому він змушений звернутися до суду знову та вважає рішення виконкому незаконним у звязку із тим, що на дату прийняття рішення «Положення про продаж квартир громадянам в особисту власність в будинках державного та громадського житлового фонду, їх утримання та ремонту» яке було затверджене Постановою Кабінету Міністрів [PERSON] РСР і [PERSON] профспілок від 19.05.1989 року № 142, втратило чинність на підставі Постанови КМУ від 09.10.1992 року за № 572 «Про механізм затвердження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому рішення виконкому є незаконним та не підлягало виконанню. У звязку із цим є недійсним і договорів купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року, який був укладений на виконання незаконного рішення. Позивач вважає, що ним із поважної причини було пропущено строк позовної давності оскільки він звернувся із зустрічним позовом до суду одразу як йому стало відомо про наявність рішення. Про те, що його позов був залишений без розгляду він дізнався випадково. У звязку з викладеним, просив суд позов задовольнити. Позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, наполягав на його задоволенні. Представник позивача [PERSON] просив суд позов задовольнити, оскільки позивач про порушення його прав дізнався лише після того, як [PERSON] звернулась до суду із позовом про його виселення. Саме з цього часу і відраховується строк позовної давності. Про існування ухвали щодо залишення зустрічних позовних вимог без розгляду [PERSON] дізнався лише після розгляду справи в апеляційній інстанції. Разом з тим, у подальшому до ЦК внесені зміни, та строк позовної давності щодо визнання правочинів недійсним змінено, однак зміни в законодавстві не можуть бути перешкодою для реалізації своїх прав на захист. Відповідач 1 [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, та просила відмовити позивачу по справі у задоволення його вимог, оскільки вони є незаконними та необґрунтованими. Представник відповідача 1 [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що рішенням виконкому не порушено жодні права та інтереси позивача по справі. Членом сім»ї [PERSON] позивач по справі на час укладення правочину він не був, даний факт не встановлено у встановленому законом порядку, а тому договір купівлі-продажу жодним чином не стосується його. Окрім того, позивачем по справі пропущено без поважних причин строк позовної давності для звернення до суду, та жодних доказів, які б обґрунтовували поважність пропуску строку позовної давності для звернення до суду позивачем не надано. Представник відповідача 2 - Виконкому Дзержинської районної в місті ради клопотала про розгляд справи за їх відсутності, надала до суду заперечення, в яких проти задоволення позову заперечувала, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення [PERSON] не мав права на приватизацію або викуп , та не був зареєстрованій в спірній квартирі. Оскільки рішення виконкому не могло вплинути на права позивача, його вимоги є безпідставними та підлягають відхиленню (а.с. 71, 72). Третя особа до суду не з»явилась, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с. 23, 31). Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали архівної цивільної справи №2-17/11/0408, витребуваної за клопотанням відповідача 1, з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Звертаючись до суду із позовом, позивач просить суд поновити строк позовної давності з підстав поважності його пропуску. Суд, з урахуванням наданих позивачем доказів, пояснень учасників судового розгляду, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; однак якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, пунктом 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір купівлі-продажу укладено між відповідачами у 1993 році, підставою для його укладання слугувало рішення відповідача 2, прийняте у 1992 році, тобто до набрання чинності ЦК України, та під час дії норм ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що був чинним до 1 січня 2004 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Аналогічні положення містяться й у статтях 256, 257, 267, 268 ЦК України. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку, пред'явлення позову, залишеного без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності. Крім того, згідно з ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів архівної цивільної справи № 2-17/11/0408, за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном належним на праві приватної власності; [PERSON] звернулась до суду із позовом 30 жовтня 2007 року (Т.1, а.с. 3 мат. цс № 2-17/11/0408). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що лише після предявлення позову [PERSON] позову до [PERSON], тобто після 30.10.2007року, останній міг дізнатися та в подальшому дізнався про існування спірного рішення Відповідача 2 та спірного договору купівлі-продажу. У подальшому, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до виконкому Дзержинської районної у місті ради, [PERSON], третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора про визнання недійсними рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 та договору купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року, але ухвалою суду від 02 грудня 2008року його позовні вимоги розєднані з основним позовом та виділені в окреме провадження (Т.1, а.с. 81 мат. цс № 2-17/11/0408). Ухвалою суду від 01 квітня 2009 року відмовлено [PERSON] у зупиненні провадження та об»єднання в одне провадження його зустрічних позовних вимог до [PERSON], виконкому, третя особа Третя Криворізька державна нотаріальна контора, про поновлення строку звернення до суду, визнання недійсними рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 та договору купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року (Т.1, а.с. 117-122 мат. цс № 2-17/11/0408). Аналогічна ухвала прийнята 26 квітня 2009року (Т.1, а.с. 200 мат. цс № 2-17/11/0408). Також з огляду матеріалів цивільної справи за № 2-17/11/0408, вбачається, що [PERSON] неодноразово звертався до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом про поновлення строку позовної давності, визнання недійсним рішення виконкому про продаж квартири у приватну власність і договору купівлі-продажу квартири, у тому числі й останній раз 03 червня 2009року (Т.2, а.с. 1 мат. цс № 2-17/11/0408). Таким чином, предявлення зустрічного позову є підставою для переривання строку позовної давності. Судом при досліджені матеріалів архівної цивільної справи № 2-17/11/0408 також встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу позовна заява [PERSON] повернута позивачу у звязку з не усуненням недоліків, однак в подальшому ухвалою апеляційної інстанції така ухвала скасована, справа направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу. У подальшому ухвалою цього ж суду від 04.06.2010року позов [PERSON] залишений без розгляду з підстав повторної неявки, однак ухвала про залишення позову [PERSON] без розгляду - скасована апеляційною інстанцією (Т.2 мат. цс № 2-17/11/0408). Ухвалою суду від 31 січня 2011 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обєднані в одне провадження (Т.2, а.с. 168 мат. цс № 2-17/11/0408). Ухвалою суду від 22 грудня 2011 року зустрічний позов [PERSON] про поновлення строку позовної давності, визнання недійсним рішення виконкому про продаж квартири у приватну власність і договору купівлі-продажу квартири залишено без розгляду на підставі п. 3 ст. 207 ЦПК України, (Т.3, ас. 42 мат. цс №2-17/11/0408), а рішенням суду від 22.12.2011року первісний позов [PERSON] задоволено в повному обсязі (Т.3 а.с. 45-49 мат. цс 2-17/11/0408). Ухвала суду від 22 грудня 2011 року не оскаржена, про існування ухвали [PERSON] дізнався 23 січня 2012 року після ознайомлення зі справою (Т. 3 а.с. 52, мат. цс 2-17/11/0408) Як уже зазначалося, ч.3 ст. 267 ЦК України, ст. 80 ЦК УРСР передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, виходячи із змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України, ст. 80 ЦК УРСР суд може поновити строк позовної давності за наявності відповідного клопотання сторони та у разі визнання причин його пропуску поважними. Разом з тим, у своєму листі за № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року ВССУ дав роз'яснення, що якщо суд, встановить те, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до статті 83 ЦК УРСР не поширювалася позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (стаття 71 ЦК УРСР). Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції, чинній на момент предявлення зустрічного позову [PERSON]М.) позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, однак у подальшому внесенням змін Законом України від 20.12.2011 р. № 4176-VI, які набули чинності 19.01.2012 року, цю норму ЦК виключено. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На підставі ст. 6 Конвенції, ст. 55 Конституції, ст. 1, 3, 11, 15 ЦПК України, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду з позовом пропущений [PERSON] з поважних причин, оскільки про залишення його попереднього позову з аналогічними вимогами без розгляду, він дізнався лише 23 січня 2012 року, та звернувся до суду повторно з такими ж вимогами у травні 2013 року. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення решти позовних вимог [PERSON] з підстав їх недоведеності, враховуючи наступні обставини, встановлені в ході судового розгляду та відповідні норми матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобовязані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову.\~ Звертаючись до суду із позовом, позивач просить визнати недійсними рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON] та договір купівлі-продажу цієї ж квартири від 02.04.1993 року, укладений між виконкомом Дзержинської райради народних депутатів та [PERSON], посвідчений нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за № 1-978, оскільки рішення виконкому прийнято на підставі акту, який втратив чинності, та в результаті прийняття оскаржуваного рішення порушені його права на приватизацію як члена сім»ї наймача. Однак, такі твердження є безпідставними, та спростовуються сукупністю доказів, досліджених судом в ході судового розгляду. Судом встановлено, що відповідачу у справі [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02.04.1993 року, та посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за № 1-978, належить житлова квартира, розташована за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Постишева, б. 26, кв. 1 (а.с. 7). Придбання даного майно здійснювалося [PERSON] по його залишковій вартості, яка становила 10% від загальної вартості, та дорівнювала 669 карбованців 79 коп., на підставі рішення виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів за № 380/17 від 09.10.1992 року (а.с.6). Відповідно до заяви [PERSON] від 10.06.1992 року, на імя голови Дзержинської районної ради народних депутатів щодо розгляду питання продажу їй у власність житлової квартири [ADDRESS], як її наймачу, останньою було зазначено, що її сімя складається з 2 осіб і членом її сімї був вказаний лише її син [INFO] [PERSON] (а.с. 5). Згідно з рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22.12.2012 року у справі № 2-17/11/0408, у за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном належним на праві приватної власності, позовні вимоги [PERSON] задоволені, а саме: усунуто перешкоди у здійсненні користування власністю, - житловою квартирою № 1 будинку № 26 по вул.. Постишева у м. Кривому Розі, яка належить [PERSON], на праві приватної власності, шляхом її примусового вселення в дану житлову квартиру; знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою [PERSON] з його примусовим виселення із даного помешкання, без надання іншого житла (а.с. 63-66). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.04.2012 року у цій же справі, вищевказане рішення скасовано в частині позовних вимог щодо усунення перешкод [PERSON] шляхом зняття з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], на праві приватної власності, та примусового виселення [PERSON] із даного помешкання, без надання іншого житла, та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (Т.3 а.с. 92-96 мат. цивільної справи № 2-17/11/0408). До касаційної інстанції судові рішення у цивільній справі № 2-17/11/0408 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном належним на праві приватної власності, не оскаржені. Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням зокрема в цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В ході судового розгляду цивільної справи № 2-17/11/0408 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування майном належним на праві приватної власності, тобто за участі тих саме сторін, з приводу того ж самого нерухомого майна квартири [ADDRESS], судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що житлова спірна квартира була придбана за рахунок грошових коштів [PERSON] (Т.3 а.с. 45-49, 92-96 мат. цс № 2-17/11/0408). Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Оскільки оскаржуване рішення виконкому прийняте у 1992 році, а оскаржуваний договір укладено у 1993 році, суд, враховуючи положення ст. 5 ЦК України та п. 4 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України, керується відповідними положеннями ЦК УРСР. Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Як установлено судом, підставою для визнання недійсним рішення та договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач зазначив неврахування його прав на приватизацію спірного майна, а також видання оскаржуваного рішення на підставі законодавчих норм, що втратили чинність, тобто ст. 48 ЦК УРСР . В ЦК УРСР відсутні способи захисту порушених прав, які закріплені в п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом з тим, згідно з ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення Виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09 жовтня 1992 року за № 380/17 «Про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON]Л.» (а.с. 6) було прийняте на підставі Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затв. постановою [PERSON] Міністрів [PERSON] РСР і [PERSON] республіканської [PERSON] Професійних спілок від 19 травня 1989 р. за № 142 (надалі Положення № 142 від 19 травня 1989р.). Позивач вважає, що оскільки Положення № 142 від 19 травня 1989р. на момент прийняття оскаржуваного рішення втратило чинність, рішення Виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09 жовтня 1992 року за № 380/17 «Про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON]Л.» має бути визнано недійсним. Так, дійсно КМУ 08 жовтня 1992 року прийнято Постанову за № 572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"», якою скасовано дію Положення № 142 від 19 травня 1989 року. За загальним правилом, Постанови КМУ набувають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування, нормативно-правові акти КМУ, які визначають права та обов'язки громадян набувають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях. Як вбачається з інформації, що міститься в довідниковій системі «Ліга-Закон», офіційне опублікування Постанови КМУ від 08.10.1992 року за № 572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"» мало місце в офіційних виданнях «Голос України» № 199 від 17.10.1992р., та «Урядовий кур'єр» №44-45 від 16 жовтня 1992 року. Таким чином, лише з моменту офіційного оприлюднення, тобто з 16 жовтня 1992 року Постанови КМУ від 08.10.1992 року за № 572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"» втратило чинність Положення № 142 від 19 травня 1989 року. З урахуванням наведеного, доводи позивача в цій частині є безпідставними. Згідно з п. 1 чинного на той час Положення № 142 від 19 травня 1989 року, виконавчі комітети місцевих рад мали право продавати громадянам в особисту власність займані ними квартири в будинках державного і громадського житлового фонду. Громадянин, який бажає придбати в особисту власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої [PERSON] народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його особисту власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку (п. 9 Положення № 142 від 19 травня 1989 року). Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Згідно з ст. 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] подала до Дзержинської ради народних депутатів відповідну заяву та довідку про склад сім»ї (а.с. 5). Під час розгляду цієї справи за клопотанням Позивача [PERSON], допитано ряд свідків, які, на думку позивача підтверджують факти порушення його прав, а саме той факт, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, та укладання спірного договору [PERSON] був членом сім»ї [PERSON] Так, допитана в залі судового засідання в якості свідка [PERSON], показала суду, що вона є рідною сестрою позивача, та в 1987 році вона працювала із [PERSON], і вона познайомила позивача із [PERSON] В 1989 році, [PERSON] та [PERSON] переїхали в 2-х кімнатну квартиру у будинку № 26 по вул. Постишева в м. Кривому Розі, а потім, вони її поміняли на трикімнатну в тому ж дворі, але в іншому будинку. У позивач була квартира на вул. Косіора, яку він продав. Вони з [PERSON] робили якийсь ремонт, а потім вони розійшлися. З приводу умов та обставин договору їй нічого не відомо. Допитаний як свідок [PERSON], показав суду, що із позивачем він познайомився в 1987 році, а з [PERSON] пізніше. В 1988 році позивач попросив його перевезти речі від колишнього чоловіка [PERSON] . Тоді він зрозумів, що якщо позивач проявляє таку участь в долі цієї жінки, це означає, що вона для нього не стороння людина. Вони жили по вул. Косіора із 1988 року до кінця 1989 року, потім переїхали на вул. Постишева. Що це була за квартира йому невідомо. Потім вони разом переїхали в 3-и кімнатну квартиру теж по вул. Постишева. З 1990 по 1991 рік свідок із сторонами не спілкувався. Свідок [PERSON], пояснив, що із 1986 року він мешкає по вул. Постишева. Позивача знає ще із того часу, як той працював начальником КЖП. Позивач в 1989 році поселився по вул. Постишева в 2-х кімнатну квартиру. Потім він з [PERSON] переселилися в 3-и квартиру теж по вул. Постишева, але в іншому будинку. Там робили ремонт, за чиї кошти йому не відомо. У спірній квартирі Позивач став мешкати із 1992-1993 років. Із приводу умов укладення [PERSON] договору купівлі-продажу нічого повідомити не може. Свідок [PERSON] повідомила суду, що до 1991 року, вона та її батьки спільно із бабусею мешкали в квартирі № 1 б. № 26 по вул. Постишева. Потім вона зі батьками виїхала із квартири на вул. Якіра, а в квартирі на Постишева залишилася мешкати самостійно бабуся [PERSON] Бабуся у подальшому розмінялася своєю квартирою із відповідачем [PERSON] в 1991 році. Свідок [PERSON] зазначив, що сторони по справі його колишні сусіди. Переїхали жити на Постишева на початку 90-х років. Вони спочатку в»їхали в 28 будинок, а потім розмінялися в 26 будинок. Із приводу умов укладення договору купівлі-продажу, нічого повідомити не зміг. Суд критично оцінює покази свідків в частині зазначення часу спільного проживання сторін по справі, оскільки свідок [PERSON] зазначив часом початку спільного проживання сторін 1989 рік, свідок [PERSON] зазначив часом початку спільного проживання 1988 рік, свідок [PERSON] плутався в зазначені дати спільного проживання, спочатку зазначивши 1989 рік, а згодом 1992-1993 рік, свідок [PERSON] зазначив початок 90-років. Як вбачається із матеріалів справи та доказів наданих сторонами, [PERSON], не довів у встановленому законом порядку факту спільного проживання із [PERSON] із 1988 року, як про це він зазначає в своєму позові. Навпаки, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 22.12.2011 року встановлено, що факт проживання сторін спільно, однією сім»єю саме з кінця 1993 року, та довідкою від 10.10.2007 року за № 329, згідно якої підтверджено, що [PERSON] прибув до спірної квартири з вул.. Косіора,, що у [ADDRESS], де був зареєстрований з 14.04.1988 року та знятий з реєстрації 15.03.1994 року, та із цього часу зареєстрований в квартиру № 1 б. 26 по вул. Постишева. На час придбання спірної житлової квартири, [PERSON] була зареєстрована в спірній житловій квартирі спільно із своїм сином [PERSON]. [PERSON] був зареєстрований в спірній квартирі лише в 1994 році, чого він не заперечував та не спростував. Позивачем не надано до суду рішення, яке набуло законної сили, та яким встановлено факт його постійного проживання з [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу на момент прийняття оскаржуваного рішення та договору купівлі-продажу. Так само Позивачем і не доведено, що він був членом сім»ї [PERSON] у спірний період. Таким чином, враховуючи положення ЖК УРСР, ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», положень ЦК УРСР, норм КЗпШС, що діяли на момент прийняття оскаржуваного рішення та укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, а також положень ЦК та ЦПК України, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з правовою позицією ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979року, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Крім того, ЄСПЛ у рішенні «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24.06.2003 зазначив, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на навіть на підставі того, що державний орган порушив закон. Позивач [PERSON] в своєму позові просив суд визнати недійсним рішення виконкому Дзержинської районної [PERSON] народних депутатів, та визнати недійсним договір купівлі-продажу. Проте, в обґрунтування свого позову, враховуючи положення ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він мав будь-які права на спірну житлову квартиру, зокрема право на її приватизацію, адже на час винесення спірного рішення виконкомом та на час укладення договору купівлі-продажу, позивач зберігав за собою право на користування іншим житловим приміщенням, житловою квартирою, розташованою за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора, б. 42. кв. 1, що ним не спростовано. Позивач не довів, які саме його особисті права чи інтереси були порушені договором, який був укладений між [PERSON] та виконкомом Дзержинської районної [PERSON] народних депутатів. Відповідно до ст. 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного судочинства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також свобода договору. З урахуванням вищенаведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішення виконкому Дзержинської райради народних депутатів від 09.10.1992 року № 380/17 про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON] та визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.04.1993 року, укладений між виконкомом Дзержинської райради народних депутатів та [PERSON], посвідчений нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований за № 1-978 з підстав їх недоведеності. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог по суті позову, судові витрати, понесені позивачем за подання позову не відшкодовуються. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial