Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

18.03.2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Благовіщенської районної ради, в якому просить визнати за нею право на земельну частку (пай) у межах та нормах для працівників соціальної сфери із земель резервного фонду для сільськогосподарського використання, що знаходяться на території Кам"янокриничанської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. В обгрунтування позову зазначила, що з 05.08.1975 р. по 01.02.1983 р. [PERSON] працювала листоношою 3 класу Кам"яно-Криничанського відділення зв"язку Ульяновського районного вузлу зв"язку, звідки і звільнилась у зв"язку з виходом на пенсію. Таким чином, вона мала право на отримання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства на території Кам"янокриничанської сільської ради, але за життя вона її не отримала. [INFO] [PERSON] померла. За життя вона склала заповіт від 28.11.2015 року, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі всього того, що на день її смерті належало б їй і на що б вона по закону мала б право, заповіла [PERSON] . [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] та дізналась про порушення свого права на спадщину у виді вказаної земельної частки, оскільки з"ясувала, що [PERSON] не отримала земельної ділянки, так як не була внесена до списків осіб, яким був виданий Державний акт на земельну ділянку, а тому вважає, що її спадкове право порушено. Позивачка в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - Благовіщенської міської ради у судове засідання не з"явився, до початку підготовчого засідання подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позовних вимог не має просить розглянути позов за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази, надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період з 05.08.1975 р. по 01.02.1983 р. працювала листоношою 3 класу Кам"яно-Криничанського відділення зв"язку Ульяновського районного вузлу зв"язку, звідки і звільнилась у зв"язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7). Відповідно до Указу Президента «Про додаткові заходи щодо задоволення потреб громадян у земельних ділянках» від 28 червня 1999 року № 765/99 постановлено організувати до 01.01.2000р. передачу у власність і надання користування педагогічним працівникам, лікарям, іншим працівникам соціальної сфери, пенсіонерам з числа цих працівників, а також департованим особам, які повернулися в Україну, земельних ділянок за рахунок земель запасу та резервного фонду. Відповідно до положень п.7 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995р. передбачено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання в користування земельних ділянок громадянам, зайнятим переважно в соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Отже, відповідно до зазначеної норми, якщо працівник працював в соціальній сфері села, а також пенсіонер з їх числа бажав отримати земельну ділянку, то він мав право на її отримання з резервного фонду сільськогосподарських угідь. Такі самі положення було зафіксовано в Указі Президента України № 584/2000 від 12.04.2000р. «Про Забезпечення економічних інтересів і соціального захисту працівників соціальної сфери села та вирішення окремих питань, що виникли в процесі проведення земельної реформи». Відповідно до ч. 9 ст. 6 Земельного Кодексу України в редакції 1991 року до числа осіб, зайнятих у соціальній сфері, належать працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з числа цих осіб. Таким чином, [PERSON] мала право на земельну ділянку як пенсіонер з числа працівників соціальної сфери. Згідно заповіту від 28,11.2015 року (а.с.8) [PERSON] заповіла позивачкі [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті належало б їй і на що б вона по закону мала б право. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , однак дізналась, що [PERSON] не отримала земельної частки (пай) у межах та нормах для працівників соціальної сфери із земель резервного фонду для сільськогосподарського використання, так як не була внесена до списків осіб, яким був виданий Державний акт на земельну ділянку, а тому вважає, що її спадкове право порушено. Таким чином, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] мала право на на земельну ділянку як пенсіонер з числа працівників соціальної сфери, тому ці права та обов`язки не припинились після її смерті та входять до спадкової маси. Оскільки Позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , є єдиною спадкоємицею, тому за нею має бути визнано право на земельну частку. Приймаючи рішення, суд керується наступним. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку, переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В даному випадку позивачкою набуто право власності в порядку спадкування, а тому за нею має бути визнано право на земельну ділянку. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Згідно роз"яснень, викладених в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) відповідно до ч.1 ст.2 вищевказаного Закону є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав ( п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України). З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved