Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенської райдержадміністрації про визнання права власності на фермерське господарство та права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування. В подальшому подав уточнений позов до Вознесенської райдержадміністрації про визнання права на фермерське господарство та права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування в якому вказував, що [INFO] року помер його син - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді фермерського господарства [PERSON] та права постійного користування земельною ділянкою, площею 6,2 га., розташованою в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняв спадщину, проте не оформив її в зв'язку з відмовою нотаріуса від вчинення відповідної нотаріальної дії. Враховуючи вказані обставини [PERSON] просив про визнання за ним права на фермерське господарство та права постійного користування спірною ділянкою в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Ухвалою суду від 23 березня 2015 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ПАТ "Омега Банк". В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Вознесенської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та письмове заперечення проти позову в якому вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права постійного користування спірною земельною ділянкою не визнав, проти задоволення іншої вимоги не заперечував. Заперечення обґрунтовував тим, що згідно вимог закону спадкодавець не міг бути суб'єктом права постійного користування земельною ділянкою, водночас наявність такого права не надавало останньому можливості розпоряджатися спірною ділянкою, а тому ділянка не ввійшла до складу спадщини та, відповідно, не може бути успадкована позивачем. Представник третьої особи без самостійних вимог - ПАТ "Омега Банк" в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести її розгляд без особистої участі представників відповідача та третьої особи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 17 квітня 1995 року син позивача - [PERSON] отримав в постійне користування земельну ділянку, площею 6,2 га., розташовану в межах території Вознесенської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення селянського (фермерського) господарства. 01 червня 1995 року останній створив фермерське господарство [PERSON], зареєструвавши його у Вознесенській районній державній адміністрації. [INFO] року [PERSON] помер. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Пізніше [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про оформлення спадкових прав. Проте довідкою - роз'ясненням від 17 червня 2009 року та постановою від 14 лютого 2015 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину - фермерське господарство та право постійного користування земельною ділянкою, оскільки у заявника були відсутні правовстановлюючі документи на майно ФГ "[PERSON].", як цілісного майнового комплексу. Крім того, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус послався на відсутність права власності на земельну ділянку. Аналізуючи вимоги позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до діючого на час відкриття спадщини Закону України "Про фермерське господарство" (далі - Закон), а саме положень ст. 19 до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом. Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод. Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом (ч.ч. 1- 5 ст. 20 Закону). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання (ч.1 ст. 22 Закону). Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України "Про фермерське господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Тобто, згідно вищевказаного, спадкуванню підлягає не право на фермерське господарство, про що просить позивач, а фермерське господарство у вигляді цілісного майнового комплексу. Проте в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на майно фермерського господарства, як цілісного майнового комплексу. Про відсутність такого майна у власності фермерського господарства (за винятком спірної ділянки) зазначали в судовому засіданні й самі позивач та його представник. Доводи останніх щодо наявності в складі майна фермерського господарства наданої [PERSON] в постійне користування земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, яка може складати зміст поняття "цілісний майновий комплекс" є хибними та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ч. 1 ст. 31 ЗК України, ч. 1 ст. 12 Закону та статуту ФГ "[PERSON]." (п. 4.1 статуту) ділянка з таким правовим статусом не може входити та не ввійшла до складу майна фермерського господарства [PERSON] Що стосується вимог [PERSON] про визнання за ним права постійного користування спірною земельною ділянкою, то суд виходить з наступного. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] правомірно набув право постійного користування вказаною земельною ділянкою, а саме на підставі діючих на час набуття ділянки положень ст.ст. 7, 48, 50-52 ЗК України 1990 року, ст.ст. 4-6 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" та за встановленою законом процедурою, оформивши своє право Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Однак з прийняттям чинних Земельного кодексу України (ст. 92) та Закону України "Про фермерське господарство" обмежено коло осіб, які мають право на отримання земельних ділянок в постійне користування. Зокрема фізичні особи виключені з цього переліку та у разі бажання ведення фермерського господарства отримали право на виділення їм земельної ділянки у власність або оренду. Також встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мали у постійному користуванні земельні ділянки, але згідно Земельного кодексу України не могли мати їх на такому праві, зобов'язані до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них (п. 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України). Рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками) даний пункт було визнано таким, що не відповідає Конституції України до здійснення відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. В той же час в рішенні зазначено, що ст. 92 ЗК України жодним чином не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року, тому таке право діє до його належного переоформлення. Тому підстав визнавати статтю 92 Кодексу неконституційною немає. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте [PERSON] в установленому законом порядку, не втрачалося, а зберігалося до його належного переоформлення. Проте за життя [PERSON] своє право користування земельною ділянкою належним чином не переоформив, розпочавши, проте не завершивши процедуру оформлення спірної ділянки у власність. Таким чином останній не набув право власності або оренди земельної ділянки, які можуть успадковуватися на загальних підставах. Не може вважатися набуте спадкодавцем право на земельну ділянку й правом користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзисом), яке може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, оскільки згідно ст. 407 ЦК України та ст.102-1 ЗК України таке право виникає виключно на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб та не може виникати з інших підстав, зокрема на підставі рішення органів державної влади та місцевого самоврядування, судового рішення тощо. Судом встановлено, що між власником ділянки та [PERSON] такий договір не укладався. Таким чином право постійного користування спірною земельною ділянкою припинилося разом зі смертю спадкодавця, а тому не ввійшло до складу спадщини і спадкуванню не підлягає. За встановлених обставин позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, що жодним чином не свідчить про обмеження права позивача на продовження діяльності фермерського господарства у порядку, встановленому законом з внесенням відповідних змін до установчих документів господарства та його права на отримання у встановленому законом порядку земельної ділянки у власність, оренду, користування для продовження такої діяльності. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed