Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 09.12.2009 року зареєстрований в реєстрі за №77 складений [PERSON] та посвідчений секретарем виконкому Більченської сільської ради Грушецькою Оксаною Іванівною та визнати недійсною довіреність від [PERSON] ., посвідчену державним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Львівської області від 26 червня 2010 року зареєстровано в реєстрі №1470. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є рідним сином [PERSON] . Після ознайомлення із постановою у справі № 1313/2510/12 від 15 квітня 2016 року йому стало відомо, що 09 грудня 2009 року, його мати, [PERSON] , склала заповіт в користь [PERSON] , яким заповіла їй все своє майно. Також, йому стало відомо про те, що 26 червня 2010 року, його мати, [PERSON] , підписала довіреність, яка видана на користь 3-ої особи та посвідчена державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області. Вважає, що заповіт від 09 грудня 2009 року та довіреність від 26 червня 2010 року є недійсними та такими, що суперечать чинному законодавству України, оскільки відповідно до медичної картки стаціонарного хворого № 5807/512/1864, встановленого та затвердженого зразка МОЗ України, Головного Управління охорони здоров`я Львівської області, [PERSON] 03 листопада 2009 року о 21 год 55 хв було госпіталізовану у Миколаївську комунальну центральну районну лікарню з діагнозом - «гостре порушення мозгового кровообігу», де вона перебувала на лікуванні у період з 03.11.2009 року по 01.12.2009 року. У медичній карті зазначено, що загальний стан хворого важкий, рівень свідомості -оглушений. Також [PERSON] у Миколаївській комунальній центральній районній лікарні перебувала на лікуванні ще й у період з 31 грудня 2011 року по 30 січня 2012 року, та з 09 квітня 2012 року по 24 квітня 2012 року. Тобто, ці всі факти свідчать про те, що підписання [PERSON] оскаржуваного заповіту та довіреності не відповідало її внутрішній волі та свідомому бажанню, оскільки перебуваючи у такому стані, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Оскільки оскаржуваний заповіт був укладений у період, коли у його матері, [PERSON] , було зафіксовано факт хвороби, то у нього існують сумніви щодо справжності підпису матері на заповіті, у звязку з чим просив позов задоволити . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав суду пояснення аналогічні позовній заяві та просив такі задоволити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказавши що її мати [PERSON] свідомо зробила розпорядження щодо свого майна на її користь, а саме склала заповіт від 09.12.2009 року, який посвідчений секретарем виконкому Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області Грушецькою Оксаною Іванівною. Просили в позові відмовити в повному обсязі. Третя особа, Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області, в судове засідання не з"явилася, хоч належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Третя особа, [PERSON] , в судове засідання не заявилася, однак надіслала на адресу суду листа, в якому проти задоволення позову заперечувала та просила справу слухати у її відсутності, Представник третьої особи, виконавчого комітету Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області Грушецька О.І. в судовому засіданні пояснила, що нею 2009 році було посвідчено заповіт [PERSON] щодо розпорядження її майном на випадок її смерті на користь її дочки [PERSON] . Напис та підпис в заповіті було зроблено особисто [PERSON] . Суд заслухавши пояснення предстаника позивача, відповідача, представника третьої особи, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно дост. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Заповіт як правочин має відповідати всім вимогам, які звичайно пред`являються до правочинів, що містяться у ст. 203 ЦК України. Найважливіша ознака заповіту випливає з самого його визначення, тому ніхто крім заповідача не може скласти (скасувати, змінити) заповіт за заповідача. Це правило закріплено ч.2 ст.1243 ЦКУ згідно з якого вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ст. 30 ЦКУ цивільну дієздатність має особа яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Як загальне правило закон встановлює письмову форму заповіту із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 12 ЦПК зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Відповідно до ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Посилання позивача на той факт, що в його матері внаслідок хвороби були порушенні психічні та фізичні функції не знайшли свого підтвердження в судових засіданнях. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що секретарем виконкому Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області Грушецькою О.І. 09.12.2009 року за реєстровим № 77 посвідчено заповіт від імені [PERSON] [INFO] , на користь її дочки [PERSON] 1959 року народження. 26.06.2010 року державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області Сороколіт О.Г. було складено довіреність від імені [PERSON] щодо представництва її інтересів гр. [PERSON] . Дана довіреність видана терміном на три роки і на час звернення позивача до суду строк дії такої закінчився, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреністі не підлягають до задоволення. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 2030 від 05.08.2019 року вбачається, що рукописні записи та підписи в двох примірниках заповіту від імені [PERSON] від 09.12.2009 року та рукописний запис графі "Підпис" в довіреності від імені [PERSON] від 26.06.2010 року і підпис в графі " Підпис " на заяві від імені [PERSON] від 11.02.1988 року, виконані різними особами. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що передбачені ст. 203 ЦК України під час складання оскаржуваного заповіту від 09.12.2009 року дотримано, а посилання позивача на той факт, що підписання заповіту та довіреності гр. [PERSON] не відповідало її внутрішній та вільній волі в судовому засіданні представником позивача не доведено і не підтверджено належними доказами по справі, у зв"язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту від 09.12.2009 року зареєстрованого в реєстрі за №77 складений [PERSON] та посвідчений секретарем виконкому Більченської сільської ради Грушецькою Оксаною Іванівною не підлягають до задоволення. На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed