Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позовні вимоги мотивованні тим, що чоловік позивачки [PERSON] більше 25 років пропрацював на різних посадах по обслуговуванню житлового фонду у Мукачівській квартирно-експлуатаційній частині району (назва установи перейменована 17.11.2005р. у квартирно-експлуатаційний відділ м.Мукачеве Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління), 27.03.2010р. чоловік позивачки помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть та записом про припинення роботи в трудовій книжці. Позивачка також з 08.05.1987р. і по 01.12.2006р. працювала техпрацівницею в Мукачівському КЕВ. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 27.11.2007р., міським головою 24.12.2007р. видано ордер за №846 на вселення [PERSON] та членів його сім»ї: дружини-Волощук [PERSON], дочки- Тільняк [PERSON] та сина-Волошук [PERSON] у службову двохкімнатну квартиру за №1 пл. 27 кв.м. по вул.Ардовецькій-№ 191 в м.Виноградів. На день смерті [PERSON] і на даний час зареєстровані та проживають в квартирі позивачка, її син [PERSON] та онучка [PERSON] [INFO] Позивачка зазначає, що після смерті чоловіка [PERSON] до неї неодноразово звертався начальник Мукачівського КЕВ із листами про добровільне звільнення квартири, а тому, відповідно до приписів Закону України «Про приватизацію житлового фонду», п.35 постанови [PERSON] Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року з наступними змінами та доповненнями від 07.09.2011 року «Про службові жилі приміщення», ст.118 ЖК України, після смерті чоловіка позивачка неодноразово зверталась до відповідача із заявами , щоб їм із сином надали інше житло або зняли статус службового з квартири [ADDRESS]. Проте, 31.10.2014р. начальник Мукачівського КЕВ м.Мукачево відмовив їй у знятті з цієї квартири статусу «службова» по тій причині, що в п.3.5 наказу Міністра оборони України №401 від 19.06.2014р. не передбачено зняття статусу «службова» з службових квартир, в яких проживають працівники ЗСУ та члени іх сімей. Позивачка вважає, що відповідач невірно застосував даний нормативний акт, він не поширюється на ці правовідносини, так як регулює правовідносини по забезпеченню житлом військовослужбовців, оскільки до наказу Міністра оборони за № 401 від 19.06.2014р. внесено зміни до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями. Окрім того, позивачка зверталась з проханням і до [PERSON] міської ради про зняття статусу «службового житлового» з цієї квартири та уклали з нею договір на обслуговування квартири, щоб вона могла приватизувати квартиру на умовах і порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», проте 29.07.2015р. міський голова відмовив у задоволенні її заяви, при цьому повідомив, що виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації, яка надала таке службове приміщення та за рішенням виконавчого комітету відповідної ради. На підставі цього позивачка вважає, що є всі підстави для зняття квартири з числа службової та надання позивачці права на її приватизацію, так як в ордері від 24.12.2007р. вказано, що це є службова квартира, її чоловік [PERSON] не був суб»єктом на якого поширюється статус «службова квартира». На час видачі ордеру чоловік позивачки працював на посаді техніка ділянки №3БУ №1.\\ підстава запис за № 25 в трудовій книзі [PERSON], наказ №6 від 1.02.2006 року «Про переведення з посади інженера з ремонту жилфонда на посаду техніка ділянки №ЗБУ№1»\\. [PERSON] Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року N 37 "Про службові жилі приміщення" затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, а також Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР. Посада техніка ділянки не входить до Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, тому ця квартира не може мати бути службовою із-за порушення процедури надання квартири. Чоловіку позивачки та членам її сім»ї квартира повинна була бути надана на загальних підставах, а не як службова, а відтак позивачка вважає, що має право на приватизацію квартири згідно Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вищевказаних норм права, ст.47 Конституції України та ст.345 ЦК України. Крім того, позивачка зазначає, що в квартирі відсутні вода та газопостачання, відповідач за роки проживання сім»ї в спірній квартирі жодного разу не провів ремонт, не бажає надати інше житло позивачці, і в той же час не бажає змінювати статус цієї квартири, щоб позивачка своїми силами змогла відремонтувати житло та приватизувати квартиру, тому вона змушена звернутись до суду для захисту своїх прав, а відтак, на підставі викладеного, відповідно до вимог ст.47 Конституції України, ст.345 ЦК України, п.1,2 Закону України «Про приватизацію житлового фонду», [PERSON] Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року N 37 "Про службові жилі приміщення" позивачка просить суд квартиру №1 по вул.Ардовецькій-№191 в м.Виноградів Закарпатської області виключити з числа службової та визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачки, якого підтримав і третя особа на стороні позивача [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просила суд їх задоволити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що потреба у використанні спірної квартири, як службового житла не відпала, до компетенції відповідача не відноситься вирішення питання про зняття статусу службового житла, оскільки це прерогатива МО України, в своїй діяльності вони керуються наказом Міністра оборони України №401 від 19.06.2014р., яким не передбачено зняття статусу «службова» з службових квартир, в яких проживають працівники ЗСУ та члени іх сімей, а відтак представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] міська рада в судове засідання не з»явився, проте Міський голова [PERSON] подав до суду клопотання від 05.04.2017р., в якій посилаючись на приписи ст.158 ч.2 ЦПК України, просив зазначену цивільну справу за позовом [PERSON] без представника [PERSON] міської ради. Отже, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємов"язку, інших доказів сторони не надали, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що покійний чоловік позивачки [PERSON] (27.03.2010р. помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть) більше 25 років пропрацював на різних посадах по обслуговуванню житлового фонду у Мукачівській квартирно-експлуатаційній частині району, з 17.11.2005р. у квартирно-експлуатаційний відділ м.Мукачеве Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, та записом про припинення роботи в трудовій книжці. Позивачка також з 08.05.1987р. і по 01.12.2006р. також працювала техпрацівницею в Мукачівському КЕВ. В подальшому 24.12.2007р. на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 27.11.2007р. міським головою видано ордер за №846 (а.с.10) на вселення [PERSON] та членів його сім»ї: дружини- [PERSON], дочки- [PERSON] та сина- [PERSON] у службову двохкімнатну квартиру за №1 пл. 27 кв.м. по вул.Ардовецькій-№ 191 в м.Виноградів. Даним ордером надано покійному чоловіку позивачки та членам її сім'ї право на зайняття службової двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] знаходиться на балансі Мукачівського КЕВ Західного територіального квартирно-експлуатаційного [PERSON] Міністерства оборони України. Позивачка надіслала звернення до начальника КЕВ м.Мукачево Західного квартирно-експлуатаційного управління МО України (а.с.13-18), у яких просила дозволу на зміну статусу службового житла: квартири [ADDRESS], а саме виключення квартири з числа службових. Листами начальника КЕВ м.Мукачево ЗКЕУ Збройних сил України за №287 від 31.102015р. (а.с.19) позивачці повідомлено, що виключення квартири з числа службових, відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №401 від 19.06.2014, передбачено лише для військовослужбовців Збройних сил України та осіб, звільнених у запас або відставку, а п.3.5 не передбачено знятя статусу «службова» з службових кварти, в який проживають працівники ЗСУ та члени їх сімей, а тому у КЕВ немає відповідних підстав для виключення квартири з числа службових (а.с.19). Позивачка, як і її покійний чоловік, не є військовослужбовцями, однак вважає, що має право на отримання житлового приміщення, оскільки підпадає під дію ст.2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення», до якого включені: двірник житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства, а тому, на її думку, відмова КЕВ м.Мукачево ЗКЕУ Збройних сил України про виключення наданого житла із числа службових є неправомірно, що і зумовило звернення з даним позовом до суду, проте суд не погоджується з такими доводами позивачки, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті [PERSON] народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. З приписів ч.1 ст. 122 ЖК УРСР убачається, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті [PERSON] народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Згідно ст.2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, до вказаного переліку категорій працівників включено двірника житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства. Відповідно до ст. 123 ЖК УРСР, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Згідно п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в його використанні, а також у випадках, коли воно виключено з числа жилих в установленому порядку. У Збройних Силах України питання зняття статусу службового з житлових приміщень регулюється положеннями п.3.5. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони від 30.11.2011 № 737. Відповідно до вимог вищезазначеного пункту Інструкції обов'язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного жила нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім'ї військовослужбовця з квартирного обліку. З огляду на викладене, суд вважає, що обов'язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім'ї військовослужбовця з квартирного обліку. Разом з тим, позивач, як і її покійний чоловік, не є військовослужбовцем чи особою, звільненою у запас або відставку, на квартирному обліку у Міністерстві оборони України не перебуває, а тому доводи представника відповідача про відсутність підстав для виключення зазначеної квартири з числа службових, суд вважає обґрунтованими. Окрім того, з матеріалів справи та пояснення представника відповідача вбачається, що потреба у спірній службовій квартирі не відпала. Крім того, згідно п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті [PERSON] народних депутатів. Відповідно до п.1 Положення про Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 596 від 30.10.2015р., Головне управління є органом військового управління, призначеним для забезпечення життєдіяльності і функціонування Збройних Сил України з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних споруд для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України, осіб, звільнених з військової служби у запас або відставку, членів їх сімей, які мають право на отримання житла за рахунок Міністерства оборони України, розроблення, подання на затвердження до Кабінету Міністрів України та впровадження Комплексної програми забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей та здійснення будівництва (придбання) житла для військовослужбовців та членів їх сімей, будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів житлового загальновійськового та іншого призначення. Згідно з п.3 Положення ГКЕУ ЗСУ одними із основних завдань Головного управління є: організація забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей жилих приміщень; організація контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України, за заселенням житла сім'ями військовослужбовців та зняття їх з квартирного обліку; ведення обліку військовослужбовців Збройних Сил України, які потребують поліпшення житлових умов. З викладеного вбачається, що у Головного управління, а відтак і у відповідача по справі КЕВ м.Мукачево ЗКЕУ МО України відсутні повноваження щодо вирішення питання щодо виключення квартири із числа службових, в т.ч. подавати відповідні клопотання. Крім того, відповідно до п.13 Положення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, як і КЕВ м.Мукачево ЗКЕУ МО України, не є юридичною особою, а тому в силу закону не може нести цивільно-правової відповідальності, як відповідач по справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За викладених вище обставин, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги пред»явлені позивачем до КЕВ м.Мукачево Західного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, є безпідставними та необґрунтованими. З огляду на викладене вище, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, як необґрунтованого. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, ст.ст. 118 УРСР, та

Outcome: dismissed