Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача 25.07.2018 засобами поштового зв`язку звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить виселити з квартири [ADDRESS] відповідачів та їх малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення та зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнути на користь позивача порівну з відповідачів витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 гривні. За змістом позову, між Закритим акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладений кредитний договір № 5810225 від 07.11.2007, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 38 500,00 дол. США строком до 07.11.2027 для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , про що укладений договір іпотеки №5834608 від 07.11.2007, посвідчений 07.11.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. за р. №2769. [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконує. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2015 у справі №336/9748/14-ц з [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 33 559,04 дол. США - за кредитом, 2 312,82 дол. США - заборгованість за процентами, 2 235,72 грн. - пеня, 385,00 дол. США - штраф, 22 998,40 грн. - штраф за непоновлення договору страхування, а також судовий збір у сумі 3654,00 грн. На виконання рішення суду 02.11.2015 виданий виконавчий лист, який пред`явлений на примусове виконання до відповідної Державної виконавчої служби. Станом на дату подання позовної заяви рішення суду не виконано, жодного платежу в рахунок погашення заборгованості не надходило. У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7. Договору іпотеки. 20.03.2018 державним реєстратором ЗОФ КП «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , - за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк». Як зазначено в позові, позивач є власником цієї квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №118288091 від 23.03.2018. У вказаній квартирі №29 зареєстровані відповідачі та їх малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні прав власника. Крім того, реєстрація відповідача-2 та дитини здійснена в порушення п. 1.7.4 договору іпотеки, що є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Згідно з п.3.2.7. договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти звільненню предмета іпотеки всіма іншими особами. 02.04.2018 позивач цінним листом направив [PERSON] повідомлення № КНО-44.4.2/401 від 30.03.2018 про виселення з квартири. Конверт з повідомленням повернувся без вручення адресату з позначкою «У зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання». 24.05.2018 позивач повторно цінним листом з описом вкладення направив на ім`я відповідачів вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018. Конверти з вказаними вимогами повернулися з позначкою «У зв`язку із закінченням строку зберігання». Крім того, як зауважує позивач, 19.06.2018 позивач втретє через ТОВ «ТЕКС Україна» кур`єрською доставкою направив відповідачам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018. Конверти з вказаними вимогами повернулися із позначкою «За даною адресою отримувача немає. Двері не відчиняють». Відповідно до п.п.13 п. 1.4 договору іпотеки іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Втім, не зважаючи на умови договору та норми Закону України «Про іпотеку», відповідачі квартиру не звільняють. З підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 317, ст. ст. 15, 321, 391 ЦК України, ч.ч.1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Представником позивача разом із позовною заявою подано клопотання про витребування доказів шляхом витребування від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформації щодо фізичних осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] . Клопотання задоволено ухвалою суду від 30.10.2018, постановленою під час підготовчого судового засідання. Запитувана інформація надійшла до суду 21.11.2018. 04.12.2018 представником відповідача [PERSON] подано заяву про витребування доказів, а саме, - рішення державного реєстратора Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянової В.В. від 23.03.2018 №40287186, на підставі якого у позивача виникло право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Ухвалою від 04 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі, розпочато розгляд справи по суті, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні із викликом сторін. Клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено частково, витребувано від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради документи, на підставі яких державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. прийнято рішення від 23.03.2018 №40287186 про внесення запису щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . 18.01.2019 на виконання ухвали суду від 04.12.2018 від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради до справи надійшла засвідчена копія реєстраційної справи №1514661223000 від 20.03.2018 та роздруківка з Державного реєстру прав копій документів реєстраційної справи на вказане нерухоме майно. 28.01.2019 до суду надійшла заява позивача про зміну найменування в частині організаційно-правової форми, на підтвердження чого представником додано нову редакцію статуту АТ «Перший Український Міжнародний Банк». Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. В матеріали справи надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , що діє на підставі довіреності, - [PERSON] . За змістом відзиву рішення державного реєстратора ЗОФ КП «Центр державної реєстрації» Севастьянової В.В. від 23.03.2018 №40287186, на підставі якого у позивача виникло право власності на квартиру [ADDRESS] прийнято із порушенням вимог чинного законодавства України без згоди власника нерухомого майна, незважаючи на заборону (мораторій на стягнення майна). Відповідач, при цьому, визнає факт укладення кредитного договору №5810225 від 07.11.2007, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 38 500,00 дол. США строком до 07.11.2027 для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] та договору іпотеки №5834608 від 07.11.2007, посвідченого 07.11.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. за р. №2769. Із посиланням на вимоги ст.ст. 1, 17, 33, 36-38 Закону України «Про іпотеку» просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання укладено/здійснено не було. Зауважує, що з системного аналізу вказаних норм права видно, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іпотекодержателя не є беззастережною, залежить від ряду умов. Згідно з позицією, викладеною відповідачем у відзиві, 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п.1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Представник відповідача із посиланням на постанову ВСУ №6-1356цс15 від 02.03.2016 зауважує, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язань (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України), втім, не зумовлює втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника), наголошує на урахуванні норм вказаного закону протягом його дії щодо інших законів з питань майнового забезпечення кредитів. Вважає, що вказаний нормативно-правовий акт є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього закону на період його чинності, з урахуванням положень ст. 109 ЖК України. Згідно з відзивом, на думку відповідача, позивачем порушено вимоги п. п. 4.7.1 договору іпотеки, оскільки не надано суду належних доказів направлення іпотекодержателем (ПАТ «ПУМБ») іпотекодавцю ( [PERSON] ) відповідного повідомлення про рішення щодо прийняття у власність нерухомого майна (а.с. 95-98). Відповідач [PERSON] , повідомлена про розгляд справи Шевченківським районним судом м.Запоріжжя засобами поштового зв`язку та шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України» із роз`ясненням наслідків неявки, не скористалась своїм правом, передбаченим ч.4 ст. 174, ч.1 ст. 191 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилась. Представник третьої особи, що діє на підставі довіреності, - Онищенко Л.А. скористалась правом, передбаченим ч.1 ст. 192 ЦПК України та подала до суду пояснення щодо позову, згідно з якими районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, заперечує проти позовних вимог, викладених у позовній заяві. Так, за змістом пояснень, згідно із Законом України «Про охорону дитинства» малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , має право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , іншого житла родина не має. Третя особа просить приймати рішення на розсуд суду, з урахуванням пояснень сторін та наявних в матеріалах цивільної справи доказів. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи подано не було. В судовому засіданні представники сторін та третьої особи підтвердили пояснення, викладені у заявах по суті справи, що надійшли до суду, представник позивача додатково пояснила, що фактично відповідачі відсутні в квартирі, на після переходу права власності до позивача там мешкали квартиранти, які виселилися на вимогу позивача, але в квартирі залил Шилися речі відповідачів і позивач позбавлений на даний час здійснювати своє право власності, тому для його захисту обраний саме такий спосіб. Представник відповідача підтвердив обставини щодо фактичного перебування сім`ї в м. Львові, де відповідач працює, зауважив на порушенні позивачем права власності відповідачів під час проникнення без встановленого законом дозволу до їхнього житла для спроби звільнення квартири від особистих речей. Інших пояснень не надавалось. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає частковому задоволенню у зв`язку із таким. Судом встановлено, що 07.11.2007 між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач (копія статуту, погодженого НБУ міститься в матеріалах справи), та [PERSON] укладено кредитний договір №5810225, відповідно до ст. 1 якого Банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у розмірі 38 500,00 дол.США на умовах цього договору, а Позичальник зобов`язується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором. Цільове призначення кредиту - для придбання нерухомості: квартири, реєстраційний номер 20889205, загальною площею 48,80 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кредит надається позичальникові строком до 07.11.2027 року. Протягом цього строку Позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим Договором. Забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором є іпотека об`єкту нерухомості, який належить Позичальнику на праві власності, та/або інше забезпечення за домовленістю Сторін та/або в силу закону, у тому числі забезпечення у формі поруки чи майнової поруки, яке надається Банку відповідно до договорів, укладення яких передбачено цим Договором (а.с.10-16). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 07.11.2007 між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено договір іпотеки №5834608, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за р.№ 2769 від 07.11.2007 (а.с.20-21). П. 1.2 договору іпотеки врегульовано, що Іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання Основного зобов`язання, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому Договорі, нерухоме майно, опис якого наведено у п. 1.2.1 цього договору, без видачі заставної. Так, згідно з п. 1.2.1 Договору, предметом іпотеки є квартира, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №16524418, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 20889205. Адреса місцезнаходження Предмету іпотеки: [ADDRESS] . Як урегульовано п.п. п.п.13, 14 п. 1.4 договору іпотеки, Іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї Іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки. За адресою місцезнаходження Предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою, яка є Предметом іпотеки. Відповідно до п. 1.7.4 договору іпотеки Іпотекодавець без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя (Банка) не мав права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмету іпотеки. За відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.12.2007, а дитина [PERSON] , [INFO] , - з 26.06.2008 (а.с.52-53), тобто після укладенні зазначених договорів 07.11.2007, що свідчить про те, що вказані особи в спосіб, передбачений законом, не набули права користування вказаним житловим приміщенням і на вимогу власника мають його звільнити. Згідно з п.3.2.7 договору іпотеки після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти звільненню Предмета іпотеки всіма іншими особами. Пунктом 4.2 договору іпотеки закріплено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється за вибором Іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя. Крім того, як передбачено п. 4.5 договору іпотеки, після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити Предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. Якщо Іпотекодавець та інші особи не звільняють Предмет іпотеки у зазначений вище строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п.п.4.7.1, 4.7.2 договору іпотеки сторонами обумовлені застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття Предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє Іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на Предмет іпотеки, ціна, за якою Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя, суть та розмір вимог за Основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат Іпотекодержателя, передбачених цим Договором, які припиняються в результаті переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є Предметом іпотеки (а.с.21). Згідно з п. 1.1 Додаткового договору №5834608/20090406 від 06.04.2009, укладеного між вказаними вище сторонами, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за р.№1023 від 06.04.2009, пункт 1.1.2 Договору іпотеки викладено в наступній редакції: зміст, розмір основного зобов`язання та порядок його виконання встановлюються Кредитним договором, з урахуванням всіх додаткових угод, що укладені та/або укладатимуться до нього (а.с.25, графік (а.с.25-30). Судом встановлено також, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі № 336/9748/14-ц, пр.2/336/439/2015 від 05.10.2015, яке набрало законної сили 16.10.2015, за позовом ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 5810225 від 07.11.2007 в розмірі 33 559,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 312,82 дол. США - заборгованість за процентами, 2 235,72 дол. США - пеню, 385,00 дол. США - штраф, 22 998,40 гривень - штраф за порушення обов`язків щодо поновлення дії договору страхування, та судовий збір у сумі 3 654,00 гривні (а.с.31). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням суду встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором виконує неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, стягнута з нього на підставі вказаного судового рішення. Також судом встановлено порушення [PERSON] обов`язку щодо поновлення дії договорів страхування. На підставі рішення суду Шевченківським районним судом м.Запоріжжя 02.11.2015 видано виконавчі листи №336/9748/14-ц, пр. 2/336/439/2015, боржник - [PERSON] , [INFO] (а.с.32-33). На даний час рішення суду не виконано, жодного платежу ані від виконавчої служби, ані від відповідача-1 стягувачу - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» не надходило. У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7. Договору іпотеки. Згідно з копії реєстраційної справи №1514661223000 від 20.03.2018, що надійшла від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, державний реєстратор Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянова В.В. від [PERSON] отримала заяву про державну реєстрацію права власності (картка прийому заяви №117770138), р.№ 27312922 від 20.03.2018 із додатками згідно з переліком - на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 110-112). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №118273569 від 23.03.2018, сформованого державним реєстратором Севастьяновою В.В., квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 20889205, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 30, 3 кв.м., номер запису 37539 в книзі 262 на праві приватної власності належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за р.№2767 від 07.11.2007 (рішення про державну реєстрацію від 24.11.2007). На вказаний об`єкт нерухомого майна накладено заборону відчуження, реєстраційний номер обтяження 5986404, зареєстровану 07.11.2007 за №5986404 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. на підставі іпотечного договору №5834608, посвідченого цим же нотаріусом за р.№2769 від 07.11.2007. В Державному реєстрі іпотек також міститься інформація щодо обтяження за р.№5986491 по типу іпотеки, зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. 07.11.2007 на підставі додаткового договору, посвідченого цим же нотаріусом за р.№1023 від 06.04.2009 (а.с.114-115). Копія цього договору міститься у справі (а.с.24-30). Судом встановлено, що до заяви, поданої до державного реєстратора представником позивача, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ДППЗ «Укрпошта» від 18.09.2016, що підтверджує отримання [PERSON] вимоги (попередження) стосовно ухвалення ПАТ «ПУМБ» рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність із вимогою про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором (із зазначенням реквізитів) та попередженням про початок через 30 днів з моменту її отримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність) (а.с.133-134). 23.03.2018 державним реєстратором прав на нерухоме майно Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. за № 40287186 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за результатами розгляду заяви, прийнятої 20.03.2018, на квартиру [ADDRESS] , на праві приватної власності за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (а.с.118). Також, державним реєстратором за №40285595 від 23.03.2018 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане нерухоме майно (а.с. 118, зворотній бік). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №118288091 від 23.03.2018, сформованим державним реєстратором ЗОФ КП «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В . В., ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» є власником цієї квартири (а.с. 34). Отже, судом встановлено, що, у зв`язку з відчуженням зазначеного нерухомого майна на користь позивача, право власності відповідача [PERSON] на цю квартиру припинилося. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства, які врегульовують встановлені судом правовідносини між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Чинним законодавством встановлено загальні засади захисту права власності, а саме за змістом ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України врегульовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Нормою ч.1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як встановлено судом, квартира перейшла у власність Банку правомірно у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7. Договору іпотеки. При цьому, на підставі ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності позивача на квартиру виникло з дня державної реєстрації відповідно до закону - 23.03.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Надаючи оцінку законності і пропорційності втручання у право відповідача [PERSON] на мирне володіння майном на предмет сумісності заходу із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд встановив, що це втручання є законним, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес та є пропорційним визначеним цілям (що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 18.01.2017 у справі №6-2776цс16). Ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що 02.04.2018 позивач цінним листом направив [PERSON] повідомлення №КНО-44.4.2/401 від 30.03.2018 про виселення з квартири. Конверт з повідомленням повернувся без вручення адресату з позначкою «У зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання». 24.05.2018 позивач повторно цінним листом з описом вкладення направив на ім`я відповідачів вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018. Конверти з вказаними вимогами повернулися з позначкою «У зв`язку із закінченням строку зберігання». Крім того, 19.06.2018 позивач втретє через ТОВ «ТЕКС Україна» кур`єрською доставкою направив відповідачам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018. Конверти з вказаними вимогами повернулися із позначкою «За даною адресою отримувача немає. Двері не відчиняють». Зазначені обставини підтверджено належними письмовими доказами (копіями листів та повідомлень відділення поштового зв`язку, кур`єрської служби). Відповідачами вказані вимоги не виконані, більш того, жодне повідомлення-вимога Банку ними не отримана й виселення з квартири, що перейшла у власність позивача, у добровільному порядку не відбулося. Щодо неотримання поштової кореспонденції відповідачами, звертає увагу суду й та обставина, що інтереси [PERSON] представляє [PERSON] , що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. 10.02.2016 у м.Львові, зареєстрована за р.№241 (а.с.77), тобто за межами м.Запоріжжя, що дає підстави для висновку про те, що відповідач перебуває в іншому місці та фактично не користується квартирою, що є предметом іпотеки. Дані висновки суду півдтвенрдив представник відповідача, надаючи свої пояснення суду, в яких зазначав, що відповідач працює і проживає у м. Львові, куди за місцем його роботи направлялися виконавчі листи. Приймаючи рішення про задоволення позову стосовно виселення відповідачів та їх дитини без надання іншого житлового приміщення, суд бере до уваги й зміст п.п.13 п. 1.4 договору іпотеки (Іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї Іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки). Відповідно до ч.1 ст. 62 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підстав для надання відповідачам іншого житлового приміщення судом не встановлено, оскільки відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як встановлено судом, цільове призначення кредиту за кредитним договором, укладеним між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем-1 - це придбання нерухомості: квартири, реєстраційний номер 20889205, загальною площею 48,80 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, житлове приміщення, про виселення відповідачів з якого заявлено позовні вимоги, придбано [PERSON] саме за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, що підтверджено Договором іпотеки №5834608, а, відтак, віднесено в ч. 2 ст. 109 ЖК України саме до тих житлових приміщекнь, заборона на виселення з яких без надання інщого житлового приміщення рне розповсюджується. Стосовно заперечень третьої особи проти виселення неповнолітньої особи, суд вважає їх такими, що не відповідають вимогам закону, з огляду на таке. Відповідно до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з ч.ч.2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 17, 18 Закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з п.40 гл.1 розд.ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 №20/5 та зареєстрованої в Мін`юсті 3.03.2004 за №283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки ст.405 ЦК визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня дитина відповідачів під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірній квартирі та не мала права користування нею. Оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідачів та їх малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS] , реєстрація відповідача-2 та дитини відповідачів [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання здійснена з порушенням п.п.14 п.1.4, п.1.7.4 Договору іпотеки, при цьому, в добровільному порядку зняття вказаних фізичних осіб з реєстрації місця проживання не відбулось, що порушує право власності позивача, гарантоване державою, та п.п. 3.2.7, 4.5 Договору іпотеки, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виселення відповідачів та їх малолітньої дитини, без надання іншого житлового приміщення. Доводи заперечень представника відповідача стосовно того, що, в даному випадку, підлягає застосуванню п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 (далі - вказаний Закорн), суд вважає безпідставними, оскільки квартира, передана відповідачем в іпотеку банку, придбана ним за рахунок кредитних коштів. Такий висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду України у постановах від 15.11.2015 року в справі № 6-1630 цс15, від 25.11.2015 р. в справі № 1892 цс 15, а також Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 р. у справі № 756/16220/13-ц провадження № 61-18757св18. Крім того, матеріали реєстраційної справи №1514661223000 від 20.03.2018, копія якої надійшла від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради до суду, доводить виконання Іпотекодержателем вимог п.4.7.1 договору іпотеки стосовно своєчасного надіслання письмового повідомлення Іпотекодавцю щодо рішення про прийняття Предмету іпотеки у свою власність. Зміст повідомлення відповідає п. 4.7.2 договору іпотеки. Вказані обставини в повному обсязі спростовують твердження представника відповідача щодо порушення положень договору іпотеки з боку Іпотекодавця. Судом не приймаються доводи відповідача щодо порушень як при зверненні стягнення на предмет іпотеки, так і при вчиненні реєстраційних дій при реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем, внаслідок чого, на думку відповідача, позивач не набув права власності на предмет іпотеки, ще й тому, що у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, а відповідачем на захист свого права власності на квартиру, яке він вважає порушеним, такий позов не подавався ані в межах цієї справи як зустрічний, ані окремо. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, пр. № 14-317цс18 зроблено висновки, що до спірних правовідносин застосовується ст. 391 ЦК України, порушене право власника підлягає захисту шляхом виселення колишнього власника та членів його сім`ї, який, передавши майно в іпотеку, не міг не усвідомлювати того, що предмет іпотеки може бути відчужений, тобто він зобов`язаний був передбачати, що може втратити власність у випадку невиконання чи неналежного виконання взятого на себе основного зобов`язання. Іпотекодавець, передаючи квартиру в іпотеку та у зв`язку із заборгованістю надаючи свою згоду на позасудовий спосіб її реалізації, знав та повинен був знати про те, що в разі реалізації Іпотекодержателем цього майна він втратить статус власника та буде зобов`язаний виселитися з квартири відповідно до положень Закону № 898-IV. Крім того, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру виселення з іпотечного майна колишнього власника квартири. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону № 898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Поняття «майно» в ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11 (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, пр. № 14-317цс18). Тому, приймаючи до уваги правомірність набуття Банком квартири у власність, те, що реєстрація відповідачів і знаходження їх особистого майна у вищевказаному житловому приміщенні перешкоджає позивачу в повній мірі реалізовувати своє право власності, суд вважає, що вимоги позивача про виселення відповідачів та їх малолітньої дитини без надання іншого житлового приміщення відповідно до положень ст. 391 ЦК України, ст. 109 ч. 3 ЖК України, є правомірними, відповідають критерію належного способу захисту порушеного права. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачем шляхом зняття відповідачів з реєстрації місця проживання суд виходить зі змісту ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003, у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про виселення. Тому виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання та не потребує ухвалення судом рішення в цій частині, що зумовлює відмову у задоволенні позову щодо цієї вимоги. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід порівну стягнути судовий збір, сплачений позивачем при пред`явленні позову (1 762,00 гривні) - по 881,00 гривні з кожного.

Outcome: partial