Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Малого приватного підприємства фірми "Прип'ять", товариства з обмеженою відповідальністю "Компанії Авангард", про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих в судовому засіданні уточнень до позовної заяви в частині нормативного її обґрунтування позивач зазначає, що згідно договору № 6-1-34 від 29 грудня 1995 року укладеного між ним та малим колективним підприємством «Авангард», правонаступником якого являється товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Авангард», останній взяв на себе зобов'язання в 1993-1996 роках збудувати в [ADDRESS] гаражний комплекс на 70 гаражів для зберігання приватних та службових легкових автомобілів, здати в експлуатацію не пізніше 1 жовтня 1996 року та передати у повну власність гаражі № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] на першому поверсі. В свою чергу позивач взяв на себе зобов'язання перерахувати на рахунок виконавця повну вартість гаражів, в гаражному комплексі в сумі 1 250 000 000 крб., які виконав в повному обсязі. Закрите акціонерне товариство "Авангард", який є правонаступником малого колективного підприємства «Авангард», правонаступником якого являється товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Авангард», на підставі акту передачі гаража передало у власність для нього гаражі № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] на першому поверсі. Вказує, що у листопаді 2010 року довідався, що ЗАТ "Авангард" на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2000 року відчужило його гаражі для МПП фірми "Прип'ять", з чого вбачає порушення своїх прав на вільне володіння, користування та розпорядження гаражами, а тому звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 02.10.2000 року, витребувати гаражі № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] з незаконного володіння МПП фірми "Прип'ять" та визнати за ним право власності та зазначені об'єкти нерухомого майна. Представники відповідача МПП фірми "Прип'ять" проти задоволення даного позову заперечили. До суду надали письмові заперечення в яких зазначають, що законно набули у власність спірні гаражі на підставі договору купівлі-продажу, який на даний час є чинним та не визнаний недійсним. В момент укладення даного договору продавець гарантував, що цілісний майновий гаражний комплекс до моменту укладення даного договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений, а також прав третіх осіб як в межах так і за межами України, не має. Вказують що [PERSON] не був власником даних гаражів, а використовував їх на умовах оренди, а документи які подані з боку позивача підписані невідомими особами, а тому викликають сумнів в їх достовірності. Також зазначають, що гаражів [NUMBER] та [NUMBER] не існує взагалі, вони не були предметом договору про дольову участь в будівництві, не були предметом купівлі-продажу, а тому не можуть бути витребувані від МПП фірми "Прип'ять". Також, в якості заперечення позовних вимог, відповідач зазначає, що договір про дольову участь в будівництві гаражів нотаріально не посвідчений, а тому є недійсним. ЗАТ "Авангард" не є кооперативом, а тому не мав права видавати довідки про повну сплату вартості гаражів, оскільки [PERSON] не являвся членом кооперативу. Додатково відповідачі просили суд застосувати строк позовної давності який на їхню думку є пропущеним без поважних причин. Із зазначених підстав просять суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю за їх безпідставністю. Відповідач ТОВ "Компанія Авангард" явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Про причини неявки суду не повідомив. Про час та місце судового засідання був декілька разів повідомлений належним чином. Заява про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшла, а відтак перешкод для розгляду справи за його відсутності немає. Оцінюючи пояснення сторін, досліджені надані в справі докази в їх сукупності, встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29 грудня 1995 року між [PERSON] та МКП «Авангард» було укладено договір № 6-1-34. Предметом укладеного договору, згідно пунктів 1.1., 1.2. та 1.3. був обов'язок виконавця збудувати в 1993-1996 роках в [ADDRESS] гаражний комплекс на 70 боксів для зберігання приватних та службових легкових автомобілів і здати в експлуатацію не пізніше 1 жовтня 1996 року. Після укладення даного договору Замовник протягом п'яти днів перераховує на рахунок виконавця повну вартість гаражів в гаражному комплексі в сумі - 1 250 000 000 (один мільярд двісті п'ятдесят мільйонів) крб. Виконавець по закінченню будівництва гаражного комплексу передає замовнику у повну власність на підставі чинного договору три гаража, позначених в плані забудови під № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] з необхідною документацією для реєстрації права власності в державних органах. Судом встановлено, що 29 грудня 1995 року згідно квитанції № 110 [PERSON] перерахував для МКП "Авангард" грошові кошти в розмірі 1000000000,00 карбованців. Також, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру [PERSON] було оплачено для МКП "Авангард" додатково 250000000,00 карбованців. Отже, як підтверджено належними та допустимими доказами, [PERSON] взяті на себе грошові зобов'язання виконав належним чином та в повному обсязі. Належне виконання зобов'язань з боку позивача [PERSON] також стверджується підписаним 10.11.1998 року сторонами актом передачі гаража від ЗАТ "Авангард" Замовнику, згідно якого [PERSON] передано у власність гаражі № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Матеріалами справи також стверджується, що 02.10.2000 року між ЗАТ "Авангард" та МПП фірмою "Прип'ять" було укладено договір купівлі-продажу, згідно пункту 1 якого продавець (в особі представника) продав, а покупець (в особі представника) купив належну ЗАТ "Авангард" будівлю гаражного комплексу по [ADDRESS], що складається із 70 гаражних боксів на підставі свідоцтва про право власності від 29.12.1998 року записаного в реєстрову книгу № 3 за № 44-278 Рівненського міського бюро технічної інвентаризації. Рішенням господарського суду Рівненської області від 23 березня 2010 року залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 23 вересня 2010 року у справі № 3/25 за позовом Малого приватного підприємства фірми «Прип'ять» до Закритого акціонерного товариства «Авангард» про тлумачення змісту договору позовні вимоги задоволені повністю. Суд вирішив розтлумачити зміст Договору купівлі-продажу від 02.10.2000 р. укладеного між ЗАТ «Авангард»та МПП «Прип'ять» наступним чином: згідно п.1 Договору купівлі-продажу від 02.10.2000 року, укладеного між Малим приватним підприємством «Прип'ять» та Закритим акціонерним товариством «Авангард», зареєстрованого в КП «Рівненське МБТІ» № 44-278 від 28.11.00 року, предметом договору купівлі - продажу станом на 02.10.2000 року є будівля гаражного комплексу по [ADDRESS], що складається із 70 гаражних боксів і який включає в себе наступні приміщення позначені на плані будівлі: приміщення 1- коридор площею 399,5 кв.м., приміщення 2 - бокс площею 16.6 кв.м., приміщення 3 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 4 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 5 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 6 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 7- бокс 16.6 кв.м., приміщення 8 -бокс 16.5 кв.м., приміщення 9 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 10 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 11 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 12 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 13 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 14 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 15 - бокс 16.65кв.м., приміщення 16 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 17 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 18 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 19 - бокс 16.4кв.м., приміщення 20 - бокс 16.4кв.м., приміщення 21 - бокс 16.4кв.м., приміщення 22 - бокс 16.3 кв.м., приміщення 23 - бокс 16.3 кв.м., приміщення 24 - бокс 16.0 кв.м, приміщення 25 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 26 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 27 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 28 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 29 - бокс 16.4кв.м., приміщення 30 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 31 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 32 - підсобне 8.8 кв.м., приміщення 33 - електрощитова 32.4 кв.м.. Всього по підвалу 935.1 кв.м. Приміщення 34 - коридор 127.8 кв.м., приміщення 35 - бокс 31,7кв.м., приміщення 36 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 37 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 38 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 39 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 39 - бокс 16.6кв.м, приміщення 40 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 41 - бокс 16.5 кв.м, приміщення 42 - бокс 31.7 кв.м., приміщення 43 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 44 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 45 - бокс 16.5 кв.м., приміщення 46 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 47 - бокс 16.6, приміщення 48 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 49 - коридор 213.2 кв.м., приміщення 50 - бокс 32.3 кв.м, приміщення 51 - бокс 16.4кв.м., приміщення 52 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 53 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 54 - бокс 16.4 кв.м, приміщення 55 - бокс 16.54кв.м, приміщення 56 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 57 - бокс 16.5 кв.м приміщення 58 бокс -16.4 кв.м., приміщення 59 бокс -16.5 кв.м., приміщення 60 - бокс 16.4, приміщення 61 - бокс 16.4 кв.м., приміщення 62 - бокс 15.6 кв.м., приміщення 63 - бокс 15.6 кв.м, приміщення 64 - бокс 16.6 кв.м., приміщення [NUMBER] - бокс 16.6 кв.м., приміщення 66 - бокс 16.5 кв.м., приміщення бокс 67- 16.4 кв.м, приміщення [NUMBER] - бокс 16.6 кв.м, приміщення [NUMBER] - бокс 16.6 кв.м, приміщення 70 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 71 - бокс 16.6 кв.м., приміщення 72 - бокс 16.6 кв.м, приміщення 73 - бокс 16.5 кв.м, приміщення 74 - бокс 16.6 кв.м. Всього по першому поверху - 1029.4 кв.м.. Всього по гаражу 1 964,5 кв.м. Виходячи з вказаного судового рішення предметом договору купівлі продажу є також спірні гаражі № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] які просить витребувати позивач у справі та визнати на них право власності. Правовідносини які виникли при укладенні договору купівлі-продажу від 02.10.2000 року виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року (до 01.01.2004 року), а тому в частині нормативних підстав визнання оспорюваного договору недійсним підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, в редакції діючій на момент його укладення, а в частині способів захисту положення нового ЦК України. Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Статтею 224 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 Цивільного кодексу Української РСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Згідно ст. 12 Закону України «Про власність» (в діючій редакції станом на 11.04.1995 року), праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (в діючій редакції станом на 11.04.1995 року), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Також, згідно наданих роз'яснень в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Згідно ч. ст. 128 ЦК Української РСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Як зазначалось вище, та підтверджується належними та допустимими доказами позивач [PERSON] виконав повністю свої грошові зобов'язання, за умовами договору від 29.12.1995 року. 10.11.1998 року ЗАТ "Авангард" на підставі акту передачі гаража передано у власність [PERSON] приміщення гаражів № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по [ADDRESS]. На думку суду виконання грошових зобов'язань за договором пайової участі у фінансуванні будівництва гаражів, а саме повна сплата вартості об'єкта будівництва, свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі № 6-85цс13, яка в силу положень ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відтак суд зазначає, що ЗАТ "Авангард" правонаступником якого являється ТОВ "Компанія Авангард" не мало права здійснювати продаж приміщення гаражів № [NUMBER] площею 16,6 м2, № [NUMBER] площею 16,6 м2, № [NUMBER] площею 16,6 м2 по [ADDRESS], оскільки вказані приміщення гаражів належать позивачу [PERSON], а відтак позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 02.10.2000 року в частині продажу приміщення гаражів № [NUMBER] площею 16,6 м2, № [NUMBER] площею 16,6 м2, № [NUMBER] площею 16,6 м2 по [ADDRESS] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Як передбачено пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак на правовідносини щодо способів захисту права власності поширюються положення нового Цивільного кодексу України. Статтею 144 ЦК Української РСР, передбачалося, що власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Аналогічні положення встановлені і ЦК України, яким передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до положень ст. 387, 388 ЦК України, право на пред'явлення віндикаційного позову має особа, яка може і не бути власником майна, тобто не здійснила його реєстрацію у встановленому законом порядку, однак має відповідні речові та майнові права на нього. Згідно ст. 396 ЦК України, особа яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна від добросовісного набувача. Аналогічний правовий висновок було зроблено Верховним Судом України у постанові від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12 яка в силу положень ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відтак, позовні вимоги про витребування приміщення гаражів № [NUMBER] площею 16,6 м2, № [NUMBER] площею 16,6 м2 та № [NUMBER] площею 16,6 м2 по [ADDRESS] з незаконного володіння МПП фірми "Прип'ять" шляхом передачі їх у власність позивача [PERSON] та визнання на них права власності за позивачем у справі підлягають задоволенню. Позовні вимоги про витребування приміщення гаражів [NUMBER] площею 16,6 м2 та [NUMBER] площею 16,6 м2 по [ADDRESS] та визнання на них права власності до задоволення не підлягають з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відтак, розглядаючи будь-яку справу суд повинен перевірити чи порушено право позивача у справі з боку відповідача за захистом якого він звертається до суду та чи підлягає воно судовому захисту. Суд зазначає, що приміщення гаражів [NUMBER] площею 16,6 м2 та [NUMBER] площею 16,6 м2, які просить витребувати [PERSON] з незаконного володіння МПП фірми "Прип'ять" не були предметом купівлі-продажу оспорюваного договору від 02.10.2000 року, відтак право власності [PERSON] на вказані гаражі з боку МПП фірми "Прип'ять" не порушені, а відтак не підлягають судовому захисту, оскільки МПП фірма "Прип'ять" не являється їх власником. Про те, що вказані гаражі не були предметом купівлі-продажу вбачається з самого рішення господарського суду Рівненської області від 23.03.2010 року у справі № 3/25 яким було тлумачено предмет договору купівлі-продажу від 02.10.2000 року, де зазначені приміщення гаражів не значаться. Враховуючи що МПП фірма "Прип'ять" не являється власником приміщень гаражів [NUMBER] площею 16,6 м2 та [NUMBER] площею 16,6 м2 у м. Рівне по [ADDRESS], відтак суд вважає, що право власності [PERSON] на приміщення гаражів [NUMBER] площею 16,6 м2 та [NUMBER] площею 16,6 м2 не порушені з боку МПП фірми "Прип'ять", а тому до задоволення не підлягають. Твердження відповідачів про те, що [PERSON] використовував вказані приміщення гаражів на умовах оренди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З боку відповідачів не надано жодного договору оренди об'єктів нерухомого майна, при тому, що згідно ст. 257 ЦК Української РСР та 793 ЦК України договір має укладатись в письмовій формі. Долучена до заперечення на позову заяву заявка на переказ готівки № 35 від 30.03.2005 року не підтверджує використання спірних приміщень гаражів на умовах оренди з боку [PERSON], оскільки містить лише посилання "Мініч" та "орендна плата". Однак, з вказаного документу неможливо достеменно встановити, що це саме позивач був платником вказаних грошових коштів, а також за що сплачується орендна плата. Відтак, даний доказ в розумінні 58 ЦПК України є неналежним доказом, а тому не приймається судом до уваги. Заперечення відповідачів МПП фірми "Прип'ять" щодо достовірності поданих вказаних документів, є необґрунтованими та не доведені у встановлений законом спосіб. В спростування зазначених доводів, суд зазначає, що договір № 6-1-34 від 29.12.1995 року підписаний замовником та виконавцем, містить усі необхідні умови та виконаний сторонами. При цьому підпис виконавця на договорі скріплений печаткою МКП "Авангард". Долучена до матеріалів справи копія квитанції № 110 від 29.12.1995 року засвідчена печаткою Рівненського регіонального відділення "Промінвестбанк" та кутовим штампом даного банку. Квитанція до прибуткового касового ордеру містить печатку МКП "Авангард", кутовий штамп "оплачено" та підпис касира. Акт передачі гаража від ЗАТ "Авангард" замовнику підписаний директором ЗАТ "Авангард", при цьому підпис скріплений печаткою товариства. Вказаний акт також містить підпис [PERSON] З боку відповідача ТОВ "Компанії Авангард" не надано жодних спростувань чи заперечень щодо дійсності долучених до матеріалів справи доказів. Суд зауважує, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Пленум Верховного Суду України в пункті 28 Постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року № 12 надав роз'яснення, що якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо). Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, всупереч зазначеним положенням процесуального закону представниками відповідача МПП фірми "Прип'ять" не було надано жодного доказу чи належного обґрунтування в спростування достовірності (дійсності) поданих позивачем документів, або в обґрунтування неприйняття відповідних доказів судом під час їх оцінки, не заявлялись клопотання про витребування додаткових доказів чи призначення відповідних експертиз поданих документів. А відтак, посилання відповідачів на те, що подані позивачем документи викликають сумніви, ґрунтуються виключно на припущеннях представників відповідача, а тому не заслуговують на увагу суду. Суд також вважає необґрунтованими посилання представників відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на наступне. Згідно пунктів 6, 7 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Крім того, згідно пункту 9 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним Кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд зазначає та погоджується з твердженнями позивача, що про порушення свого права власності він міг довідатися не раніше 23 вересня 2010 року, оскільки саме постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2010 року у справі № 3/25 встановлено факт продажу гаражного комплексу та 70 гаражних боксів, в тому числі спірних приміщень гаражів. При цьому з матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2010 року було встановлено, що місцевий суд не звернув уваги на вказані вимоги закону та розтлумачив п.1. договору і фактично створив нові умови угоди, яка сторонами не укладалася. При цьому, суд першої інстанції помилково визнав за позивачем право власності на 70 гаражних боксів, які не були предметом спірного договору, і не могли бути. Позивачем вони не купувалися, а набувалися фізичними особами в порядку дольової участі в будівництві цих гаражних боксів, частина з яких зареєстрована за фізичними особами на праві приватної власності, що досліджено апеляційним судом. Зазначені дії суду суперечать тлумаченню змісту правочину, встановленому частинами 3, 4 ст. 213 ЦК України. Враховуючи приписи зазначеної статті, а також те, що питання поставлені позивачем у позовній заяві про тлумачення п.1 договору виходять за межі змісту самого пункту договору і фактично спрямовані на зміну умов договору щодо предмету договору, а не на тлумачення умов договору, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для тлумачення п.1 договору в редакції, викладеній позивачем». Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.12.2005 року в якій встановлено, що гаражі не були предметом купівлі-продажу, а продано лише комплекс для обслуговування гаражів. Позивач звернуся з позовом 23.09.2013 року, тобто в межах трирічного строку встановленого ст. 257 ЦК України, відтак строк позовної давності на звернення позивача до суду з позовною заявою не є пропущеним. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed