Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 30.08.2013року між нею та ФОП [PERSON] був укладений договір на виконання робіт по встановленню металопластикових вікон на суму 18 731,49грн. Останній запропонував їй оформити через ОТП Банк кредит для здійснення оплати за вказаний товар, на що вона погодилась та підписала останню сторінку договору. Проте, як довідалась пізніше, у п.1.1. Графи "Продавець" кредитного договору вказано отримувача коштів не [PERSON], а зовсім іншу особу - [PERSON], з яким вона ніяких цивільно-правових стосунків не має. Вважає, що умови надання споживчого кредиту від 30.08.2013року не відповідають її внутрішній волі, по суті представник банку ввів її в оману щодо вказаного пункту договору, а тому з підстав ст.230 ЦК України просить визнати кредитний договір №2005513378, укладений 30.08.2013року між нею та ПАТ "ОТП Банк" недійсним, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 3000грн. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що до даного часу їй ніхто вікон не встановив, а банк вимагає повернення кредиту. Представник відповідача - ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання повторно не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, ухвала про забезпечення явки представника залишена без виконання. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Згідно з нормою ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За ч.1, ч.2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) Судом установлено, що 30.08.2013року між позивачкою [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір споживчого кредиту № 2005513378. Згідно п. 1.1.договору банк надає позичальнику споживчий кредит на придбання товару у продавця 1 у сумі 18 731грн.49коп., цільове використання кредиту: придбання товарів і послуг у продавця 1, продавця 2, продавця 3 та продавця 4. При цьому, продавцем 1 зазначений [PERSON], а продавці 2, 3, 4 відсутні. Згідно п.1. 2 договору кредиту банк надає позичальнику споживчий кредит відповідно до умов договору, а позичальник зобов"язується повернути кредит ,сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним договором та Додатком "1" Графік платежів", що є його невід"ємною частиною. Термін повернення кредиту -30 серпня 2014року (п.1.4договору) Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав, визначених у ст.ст.229-230 ЦК України, тобто з підстав вчинення правочину під впливом помилки та обману. У відповідності зі статтями 229-233 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу важких обставин є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності безпосереднього зв"язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним відповідно до ст.ст.229-230 ЦК України необхідно щоб обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, повинні існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ознакою обману є умисел, саме позивачка, як сторона, що діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману. Судом установлено, що при укладенні договору сторонами було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, обидві сторони на момент укладення договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов даного договору. Докази, що ініціатором видачі кредиту [PERSON] був представник ПАТ «ОТП Банку» у судовому засіданні не були надані. Та обставина, що позивачка, підписуючи кредитний договір, не читала його, не є підставою для визнання цього договору недійсним. Пунктом 3.1 договору визначено, що всі ризики, пов"язані зі зміною обставин, з яких позичальник виходив при укладенні цього Договору, позичальник приймає на себе. Зміна таких обставин не може бути підставою для зміни умов цього договору, а також не виконання позичальником своїх зобов"язань за ним. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких підстав суд вважає, що відсутні підстави для визнання правочину нікчемним, оскільки його умови відповідали вимогам діючого законодавства. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог. На підставі ст.ст. 6, 15, 203, 215, 627, 629, 638, 639, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed