Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1603/0108/88-001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 30\~000,00 дол. США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 22.01.2008 року по 22.01.2018 рік. В рахунок забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № б/н від 22.01.2008 року, відповідно до якого [PERSON], як іпотекодавець за іпотечним договором передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру № 255, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Головка, буд. 6. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого, права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшли до ПАТ «Дельта Банк». Відповідачка [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, та має прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 184 069 грн. 68 коп., тому ПАТ «Дельта Банк» був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява, в якій останній просить розглядати справу без його участі та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільно процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних обставин. Так, в судовому засіданні встановлено, що 22 січня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1603/0108/88-001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 30\~000,00 дол. США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 22.01.2008 року по 22.01.2018 рік (а.с.6-9). ПАТ «Сведбанк» взяті на себе зобовязання за вищевказаним кредитним договором виконав, що підтверджується заявою про видачу готівки № 1 від 22.01.2008 року (а.с. 19). Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, після отримання кредиту відповідно до умов п.2.3. кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом у сумах та строки, що визначені в додатку №1 до цього договору. Згідно п. 3.2. кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Пунктом 3.10. кредитного договору, у випадку порушення умов кредитного договору та/або умов іпотечного договору, вимога про виконання порушеного зобовязання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням звязку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку. В рахунок забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № б/н від 22.01.2008 року, відповідно до якого [PERSON], як іпотекодавець за іпотечним договором передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 34,6 кв.м., жилою площею 17,3 кв.м., і складається з кімнати жилої 6 пл. 17,3 кв.м., кухні 4 пл. 8,5 кв.м., коридору 1 пл. 4,2 кв.м., ванни 2 пл. 2,6 кв.м., туалету 3 пл. 1,0 кв.м., балкону пл. 1,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на підставі договору дарування ВАЕ № 101246 від 30.01.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 15-18). 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого, права вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшли до ПАТ «Дельта Банк» (а.с.30-37). Крім того, 25.12.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 1603/0108/88-001 від 22.01.2008 року, відповідно до якого сторони домовилися внести зміни до тексту договору та доповнити пункт 9.3 Розділу 9 підпунктом 9.3.1 Договору в наступній редакції: «9.3.1. Згідно рішення кредитного комітету від 29 листопада 2012 року, надати Позичальнику оригінали правовстановлюючих документів, а саме: оригінал договору купівлі-продажу квартири та оригінал технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які відповідно до пункту 9.3 знаходиться на відповідальному зберіганні в банку, строком на 2 місяці, кінцевим терміном повернення до 25 лютого 2013 року. За порушення терміну повернення оригіналів правовстановлюючих документів, становити процентну ставку в розмірі 16,9 річних за користування кредитом». З підписанням цього додаткового договору позичальник повідомлений та надає згоду (дозвіл) кредитору на обробку його персональних даних, що включає в себе дії кредитора по збору, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню та знищенню будь-яких персональних даних позичальника (а.с.13-14). Відповідачка [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує, та має прострочену заборгованість за кредитним договором. Таким чином, станом на 19 листопада 2014 року за відповідачкою [PERSON] рахується заборгованість на загальну суму 184 069 грн. 68 коп., яка складається з: - заборгованості по тілу кредиту 179 917 грн. 17 коп.; - відсотків 4 152 грн. 52 коп.. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Також, ч. 2 статті 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Як встановлено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. Статтею 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Разом з цим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VІІ від 03.06.2014 року. Відповідно до статті 1 цього Закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (частина 4). Судом встановлено, що боржнику [PERSON] був наданий кредит в іноземній валюті, який був забезпечений договором іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка використовується відповідачкою [PERSON], як єдине житло. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк», слід стягнути документально підтвердженні судові витрати в сумі 1\~840 грн. 69 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial