Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

29 березня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 06.05.2010 рокуміж Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON]був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого Банк надав [PERSON]кредит в сумі 2300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку. В порушення умов кредитного договору, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, в зв'язку з чим, станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 79 678,21грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 1 893,82 грн.; заборгованість по процентам - 68 675,07 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4 838,93 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3 770,39 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просило суд стягнути на його користь з [PERSON]заборгованість за кредитним договором б/н від 06.05.2010 року в сумі 79 678,21 грн., судові витрати в сумі 1762,00 грн. Одночасно з поданням позову, позивачем подане клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст.274-276 ЦПК України та за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та у разі неявки відповідача у судове засідання, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 30 березня 2018 року було відкрите провадження у справі, відповідно до якої суд вирішив розгляд справи провадити в порядку спрощеного позовного провадження. У відповідності до статті 279 ЦПК України, 1. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 2. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. 3. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться. 4. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. 5. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 6. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. 7. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. 8. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON]в судове засідання не з'явилися, про місце, дату і час розгляду справиповідомлені належним, чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. До початку судового засідання представник відповідача [PERSON] надав суду письмову заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача, та відзив, згідно якого просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що 06 травня 2010 року між банком та відповідачем [PERSON] дійсно був укладений договір №б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки, а саме 05.06.2011 року. Після закінчення дії картки, позивач не видав відповідачу картку з новим строком. Зазначає, що відповідач [PERSON] в період з 2010 року по 2011 рік належним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором та здійснив останній платіж 05.05.2011 року.Крім того, позивачем надано розрахунок заборгованості, що банком проводиться не з 06.05.2010 року, а з 16.08.2012 року, що є незрозумілим. Так, з даного розрахунку заборгованості, останній платіж [PERSON] по кредитній картці здійснено 15.04.2013 року в сумі 101,17 грн., тобто з даного часу виникла прострочка по сплаті кредиту, та з урахуванням вимог Закону, застосовується строк загальної позовної давності тривалістю в три роки, який в даному випадку сплив саме 15.04.2016 року. Позивач не заявляє клопотання про поновлення строку позовної давності за відсутності поважних причин його пропуску, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, дослідивши надані позивачем та відповідачем письмові докази, приходить до наступного. У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори. За вимогами ст.ст.527,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі аборечі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) устрокта в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 1054 ЦК України, по кредитному договору банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користуванням. Судом встановлено, що 06.05.2010 рокуміж Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 2300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку. Однак, зазначені умови договору відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим станомна 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 79 678,21 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 1 893,82 грн.; заборгованість по процентам - 68 675,07 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4 838,93 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3 770,39 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком, наданою Банком. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3; 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно до якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідач згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, зобов'язаний сплати суму боргу. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження відповідача та його представника стосовно того, що позивачем надано сумнівний розрахунок заборгованістьпо кредитному договору, судом не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів з даного приводу суду жодною стороною не надано. З огляду на зазначене, пред'явлені позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими. Відповідач та його представник наполягають на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності. В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості, що надано позивачем вбачається, що відповідачем останній платіж по кредиту здійснено 15 квітня 2013 року. Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем до позову долучено Витяг з «Тарифів Банку» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», де згідно п.1.1.7.31 строк позовної давності стосовно вимог банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороду неустойки пені, штрафів, видатків банку складає 50 років. Відповідач та його представник в свою чергу наполягають на трирічному строку позовної давності та у відзиві зазначено, що між відповідачем [PERSON] та Банком відсутня умова щодо продовження строку позовної давності за кредитним договором. Судом також встановлено, що наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт з відповідачем та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача та відсутні докази на підтвердження того, що при оформленні відповідачем картки та підписанні Анкети-заяви про приєднання до Витягу з Тарифів обслуговування кредитних картта Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 06 травня 2010 року діяли Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карті правила надання банківських послуг, саме, в такій редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 50 років, а тому Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт і правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а в анкеті-заяві позивача від 06 травня 2010 року домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16). Отже, як вбачається з матеріалів справи, з 15 квітня 2013 року відповідачем не здійснено жодного платежу, та позивач не міг не знати, що відповідач з 15 квітня 2013 року почав порушувати умови кредитного договору і відповідно права банку. Таким чином, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed