Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Заочним рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ПП „Компанія „Інекс Укр Паркет" на користь [PERSON] 8593 грн. 36 коп. заборгованості по заробітній платі та 243,60 грн судового збору до Державного бюджету . В апеляційній скарзі на зазначене рішення відповідач просить його скасувати та ухвалити рішення про відмову у позові. Доводами апеляційної скарги є посилання на невідповідність судового рішення положенням ст. 213 ЦПК України та ст.169 ЦПК України, так як справа розглянута без участі сторони відповідача. Також, апелянт зазначає, суд, стягнувши заборгованість у повному розмірі, не врахував, що, з нарахованої зарплати мають відраховуватись всі необхідні платежі до бюджету та внески до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, тому до стягнення підлягала значно менша сума. Крім того, доводами скарги є посилання на неповне з"ясування всіх обставин справи , зокрема, суд не врахував скрутного фінансового становища підприємства. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, у межах, визначених ст.303 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт трудових правовідносин [PERSON] з ПП „Компанія ІннексУкрПаркет" з вересня 2013 року та несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу, з виникненням заборгованості, розмір якої на момент розгляду справи становив 8593 грн. 36 коп. підтверджено доказами, наявними у справі ( а.с.7,25). Відповідно до ч. 1, 2 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст.21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Стаття 43 Конституції України гарантує працівнику право на своєчасне одержання винагороди за працю. Отже, суд першої інстанції задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що відповідач, не виплачуючи своєчасно [PERSON] заробітну плату, порушував його трудові права, передбачені Конституцією України та ст.115 КЗпП України, що є підставою для примусового стягнення заборгованості у судовому порядку. У той же час, з роз"яснень пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" вбачається, що судам необхідно враховувати той факт, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов»язком роботодавця та працівника, отже суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов»язкових платежів, про що зазначає в резолютивні частині рішення. Проте, ухваливши рішення про стягнення заборгованості у повному розмірі та пославшись на Довідку від 22.10.2014 року, суд першої інстанції і не з"ясував, чи враховані суми обов"язкових платежів та податків у зазначеній Довідці та не зазначив у резолютивній частині рішення про те, з врахуванням чи без врахування податків та зборів визначено розмір заборгованості, що суперечить роз"ясненням вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України. Таким чином, доводи апелянта щодо неповного з"ясування судом першої інстанції всіх обставин справи та про необхідність проведення розрахунку заборгованості без врахування всіх обов"язкових відрахувань з визначеної до стягнення суми, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що підлягає зміні, з зазначенням у другому абзаці резолютивної частини про те, що суми до стягнення визначені без врахування обов"язкових податків та зборів. Посилання апелянта на існування поважних причин затримки виплати заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки, тяжке фінансове становище відповідача не звільняє роботодавця від обов"язку оплачувати працю робітника відповідно до вимог закону. Безпідставними є також і доводи апелянта про порушення судом ст.169 ЦПК України та розгляд справи у відсутність відповідача. В матеріалах справи міститься повідомлення про вручення 13.10.2014 судової повістки відповідачу , але у судове засідання останній не з"явився, клопотання про поважність причин неявки та про відкладення розгляду справи, суду не подав. Отже, доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та про відмову у позові повністю, є необґрунтованими і в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial