Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права на 1/2 частки у спільній сумісній власності на житловий будинок №54-а по вул.Богуна, в с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області. В ході судового розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив встановити факт проживання з [PERSON] однією сімєю з 19.09.1997 року до 22.04.2002 року, до моменту реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю будинок по вул. Богуна, 54-а у с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області, визнати недійсними договір купівлі продажу житлового будинку від 28.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], визнати недійсним та скасувати витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №30176575 від 28.11.2014 року на прізвище [PERSON], визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного будинку. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з 1997 року проживав однією сімєю з [PERSON], не будучи вже у шлюбі з [PERSON], який розірвано 18.09.1997 року. Спірний будинок по вул. Богуна, 54-а у с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області вони придбали 12.02.2002 року за кошти, які в більшості належали йому (власні заощадження, надали батьки та родичі). У той час в нього викрали документи, а тому за взаємною згодою з [PERSON], покупцем у договорі зазначено саме її. Коштів на купівлю спірного будинку у неї не було, гроші, отримані за продаж квартири у м.Львові, вона витратила на утримання доньки від першого шлюбу, проживання в орендованій квартирі. Крім того, спірний будинок куплений у селі, де він народився, проживають його батьки та родина. Позивач сама б не змогла його підшукати та купити. Про продаж позивачкою будинку 28.11.2014 року, покупцем якого став [PERSON], чоловік представника позивачки [PERSON], він випадково довідався значно пізніше укладення договору. Вважає, що даний договір є фіктивним, оскільки позивачка не звільнила будинку, надалі продовжує в ньому проживати, неповнолітня донька була знята з реєстації до продажу будинку та через деякий час знову зареєстрована у спірному будинку. Оскільки спірний будинок вони придбали разом внаслідок їх спільної праці, проживали фактично однією сімєю протягом 1997-2002 років, то такий належить їм на праві спільної сумісної власності, частка кожного з них становить по 1/2 і позивачка не вправі була укладати спірний договір без його згоди та відома. Про фіктивність правочину свідчить також те, що йому було запропоновано мирне вирішення спору, зокрема [PERSON] подарує спірний будинок їх доньці [PERSON] у випадку його відмови від позову та оплати витрат за оформлення договору дарування. З врахуванням інтересів доньки він погодився, щоб 3/4 такого були подаровані доньці, а 1/4 йому, щоб захистити в майбутньому майнові інтереси доньки, яка знаходиться під великим впливом матері та [PERSON], однак на таку пропозицію отримав відмову останньої, яка зазначила, що відповідачка є лише мешканкою спірного будинку. Ухвалами від 16.06.2016 року відкрито провадження у справі та визначено позивачу попередній розмір судового збору у максимальному розмірі за ставками встановленими для подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 6890,00 грн. і з врахування вже сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн., таий слід доплати в розмірі 6338,80 грн. судового збору до 29.08.2016 року, який сплатив [PERSON] Ухвалою суду від 10.10.2016 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.10.2016 року витребувано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області витяг про державну реєстрацію шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 27.02.2017 року витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію договору купівлі-продажу будинку, який знаходиться за адресою с. Оброшино, вул. Богуна, 54 а, Пустомитівського району Львівської області, від 28.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та всіх документів, які були підставою для укладення вказаного договору. Протокольною ухвалою суду від 27.02.2017 року прийнято заяву позивача в порядку 31 ЦПК України про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 13.07.2017 року відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Мусієвського В.Є. Ухвалою суду від 24.10.2017 року зобовязано Пустомитівський районний сектор ДМС України у Львівській області надати належним чином завірені копії всіх документів, які були підставою для зняття з реєстрації [PERSON], [INFO], за адресою с.Оброшине, вул. Івана Богуна, 54-а, Пустомитівського району, Львівської області та реєстрації [PERSON] за вищевказаною адресою в період часу 2014-2015 років, у тому числі договір найму житлового приміщення на підставі якого відповідач [PERSON] з донькою [PERSON] проживає у будинку за адресою с.Оброшине, вул. Івана Богуна, 54-а, Пустомитівського району, Львівської області; зобовязано Головне управління ДФС у Львівській області надати належним чином завірені відомості про дохід [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] за період з 19.09.1997 року до 22.03.2002 року. Протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки таке подано не в підготовчому засіданні та не стосується предмету спору, підстави і мотиви позову є іншими. Викладені у клопотанні обставини можуть бути підставою для звернення з іншим позовом. В судовому засіданні позивач та його представники уточнені позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити. При цьому позивач зазначив, що проживав однією сімєю з відповідачкою з 1996 року, спірний будинок офіційно купили у 2002 році, а неофіційно значно раніше, позичали кошти на будинок з метою погашення боргів. До купівлі будинку проживали в орендованій квартирі у м.Львові. Будинок він купив за власні кошти, частину яких позичив. Представник позивача [PERSON] надала пояснення, що [PERSON] ввів в оману приватного нотаріуса при купівлі житлового будинку у [PERSON] повідомивши, що не перебуває у шлюбі, хоча був одружений з [PERSON] Відповідач [PERSON] без згоди [PERSON] виписала дитину, продала будинок, а потім у такому була зареєстрована дитина. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечили та пояснили, що позивач до 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Станом на день придбання спірного майна відповідач мала у власності грошові кошти, достатні для придбання буд. №54-А у с.Оброшино, зокрема 06.05.1997 року вона з колишнім чоловіком продали квартиру у м.Львові, по вул. Костя Левицького, 68/6, загальною площею 54,8 кв.м., отримавши 6530,00 дол. США. Крім цього, вона з 1996 року працювала на всесвітню поштову корпорацію ЗАТ «ДХЛ Інтернешнел Україна» та отримувала високу заробітну плату, мала доходи від діяльності надання послуг навчання осіб іноземної мови. Спільно з позивачем до одруження вона не проживала. Позивач після укладення шлюбу 27.04.2002 року переселився до неї в її особистий будинок та проживав за її рахунок. Жодної спільної діяльності вони не здійснювали на час придбання будинку. 28.11.2014 року вона, будучи власником будинку, продала такий, а тому вважає вимоги позивача безпідставними. Подали 13.06.2016 року та 13.03.2017 року письмові заперечення. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявився, хоча неодноразово повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, а його представником 13.03.2017 року подано письмові заперечення. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечила та пояснила, що її довіритель знайомий з [PERSON] з 2000 року, у 2014 році остання запропонувала придбати йому належний їй на праві вланості будинок №54А по вул. Богуна в с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області. З цією метою було здійснено його експертну оцінку, погоджено істотні умови договору та 28.11.2014 року він за особисті кошти придбав зазначене майно. У будинку на той час проживала [PERSON] та з її слів стало відомо, що у будинку зареєстрований її колишній чоловік, шлюб з яким розірвано. Після кількаразових візуальних обстежень він переконався, що чоловік продавця дійсно за вказаною адресою не проживає, а тому зняв такого з реєстрації, як особу, яка не є власником такого житла та не проживає у ньому. Оскільки він має інше житло, то запропонував [PERSON] і надалі користуватися таким на умовах, які вони погодили. Вважає, що підстав для визнання даного договору фіктивним немає. Він діяв добросовісно з наміром набути будинок у власність за плату, досягнувши поставленої цілі. У 2013-2014 роках він отримав дохід значно більший від суми, за яку придбав спірне будинковолодіння. На дане майно його дружина не претендує, оскільки таке придбане за його особисті кошти та їй не було відомо про таке придбання, свою професійну діяльність вони не обговорюють. Клопатання сторони позивача щодо обов'язкової участі відповідача [PERSON] не обгрунтоване, однак такий неодноразово викликався в судові засідання. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечила та пояснила, що їй не було відомо, що її чоловік у 2014 році придбав житловий будинок, на який вона не претендує та який придбано за власні кошти чоловіка. Жодні її права договором від 28.11.2014 року не порушено. Він знайомий з [PERSON] і порекомендував їй звернутися до неї щодо надання правової допомоги. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності у зв'язку з службовою зайнятістю. Заслухавши пояснення представників сторін, позивача, відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Як вбачається з матеріалів справи 12.02.2002 року [PERSON] купила належний [PERSON], житловий будинок №54а в с.Оброшино, по вул. Богуна, Пустомитівського району Львівської області, про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] не заперечуються обставини укладення шлюбу 27.04.2002 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.05.2013 року. Таким чином спірний будинок по вул. Богуна, 54-а у с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області було придбано відповідачкою [PERSON] у період неперебування такої у шлюбі з позивачем. Нормами КпШС України не передбачалося встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбуй виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають разом. Норма про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі була закріплена у СК України (ст. 74), який набрав чинності 01.01.2004 року та зворотної сили не має. Відповідно до роз'яснень,\~що містяться\~в пункті\~12\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12\~червня 1998\~року №\~16\~"Про\~застосування судами\~деяких норм Кодексу\~про шлюб\~та сім'ю України",\~спори про\~поділ майна\~осіб,\~які живуть\~однією сім'єю,\~але не\~перебувають у\~зареєстрованому шлюбі,\~мають вирішуватися\~згідно з\~пунктом 1\~статті 17\~Закону України\~"Про\~власність",\~відповідних норм\~ЦК Української\~РСР та\~з урахуванням\~пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~ 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й\~\~майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.\~ Відповідно до правової позиції ВСУ від 25.12.2013 року у справі №6-135 цс/13, майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту; бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Як показав у суді свідок [PERSON] позивача він знає біля 25 років, а [PERSON] з 1997-1998 років. Познайомився з [PERSON] у квартирі в районі вул. В.Великого у м.Львові, куди заходив до [PERSON] приблизно 2 рази. Зі слів позивача йому відомо, що вони з [PERSON] проживають однією сімєю та [PERSON] купив будинок. У будинку в с.Оброшино проводився ремонт, але йому не відомо за чиї кошти. В позивача та відповідачки [PERSON] народилася дитина. Оскільки позивач займався птахами і до нього зверталося багато людей, зробив висновок, що такий має хороший заробіток. Період часу 1996-2002 років він детально не пригадує. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, показала, що з позивачем проживає в одному селі і знає всю його родину. З відповідачем [PERSON] її познайомив позивач. Вона мала автомобіль і деколи надавала [PERSON] послуги по транспортуванню. Їздила з ним за кордон. Він деколи позичав їй гроші. Була з чоловіком у гостях позивача та відповідача [PERSON], а вони - в них. У 1998-1999 роках забирала [PERSON] з-під будинку на вул. В.Великого у м.Львові, а значно пізніше була в квартирі. Думає, що позивач проживав в вкартрі на вул. [PERSON], але категорично стверджувати не може. У позивача були гроші. За які кошти придбаний спірний будинок їй не відомо. Сприймала позивача та відповідача [PERSON] як сім'ю. На орендованій квартирі була 2-3 рази. Позивач за кордоном позичав їй гроші приблизно 200-300 доларів США. Свідок [PERSON], який є братом позивача, у суді показав, що позивач з [PERSON] проживали однією сімєю по вул. В.Великого у м.Львові, винаймаючи житло приблизно з 1998 року. Там було 3 кімнати. Коли його запрошували, він приходив в гості. Вони разом жили. З 1998 року по 2002 рік вони приїжджали з дитиною у с.Оброшино до батьків позивача. Будинок для них знайшла його мама та позичала гроші на його придбання. У спірному будинку проводився ремонт. Хто платив за квартиру у м.Львові йому не відомо, на його думку обоє. Сума позичених грошей йому невідома. Позивач позичав у нього гроші,а потім віддавав. Свідок [PERSON] у суді показала, що їй відомо, що батьки при розлученні продали квартиру у м.Львові на вул. [PERSON] та її мама відповідач [PERSON] отримала гроші, за які купила будинок в с.Оброшино. Квартиру продали приблизно у 1996-1997 роках. Зі слів батьків їй відомо, що квартиру вони продали приблизно за 11 тисяч доларів США, з яких мама отримала 2/3, а батько - 1/3. З 1996 року мама з позивачем - її вітчимом спільного господарства не вели, а у 2002 році переїхали в с.Оброшино, де вона жила до 2004 року. Свідок [PERSON] дав показання, що перебував у шлюбі з [PERSON] з 1986 року по 1995 рік. Дружина хотіла розлучитися. Жили вони на вул.К.Левицького у м.Львові, яку приватизували на 3 осіб. Квартиру по вул. К.Левицького у м.Львові приватизували та продали у 1997 році за суму біля 11000,00 доларів США з метою розїхатися. Близько 7200,00 доларів США він віддав [PERSON], яка хотіла купити будинок. Він був на орендованій квартирі у [PERSON] на [PERSON] у м.Львові. Протокольними ухвалами суду прийнято відмову представника [PERSON] від допиту свідка [PERSON], а також продовжено розгляд справи у відсутності двох свідків, явку яких не забезпечила сторона позивача, а анкетні дані мтаких не надано. Таким чином, допитані в суді свідки, не показали, що позивач у період до 2002 року, на час придбання спірного будинку, вели разом з відповідачкою [PERSON] спільне господарство, побут, бюджет для набуття спільного майна, або одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття такого майна. Жодних інших доказів спільної праці позивача та відповідачки [PERSON], як сімї, стороною позивача не надано, як і не представлено письмової угоди між ними. Крім того, під час судового розгляду встановлено розбіжності у покликаннях позивача щодо часу проживання однією сім'єю, зокрема у позові та заяві про збільшення позовних вимог такий зазначено 1997-1998 рік, а у поясненнях, даних у суді, 1996 рік. Доказів отримання доходів у вказаний період часу позивачем [PERSON] не надано, а відповідач [PERSON] підтвердила наявність власних грошових заощаджень та отримання доходів у 1997-1998 роках. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином\~суд приходить\~до переконання,\~що спірний\~будинок по\~вул.Богуна, 54-а у с.Оброшино, Пустомитівського району, Львівської області є особистою власністю відповідача [PERSON], підстави для визнання такого спільною сумісною власністю позивача та відповідачки [PERSON], а також його поділу, відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2014 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку №54а по вул. Богуна, в с.Оброшино, Пустомитівського району Львівської області, посвідченого приватний нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] За змістом частини першої статті\~203, частини першої статті\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст.215 ЦК України\~правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку. Цивільним Кодексом\~передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Відповідно до ч.5\~ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч.1\~ст.215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Стороною позивача не надано жодних доказів недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу від 28.11.2014 року, укладеного відповідачами. Як зазначила третя особа [PERSON] дружина відповідача [PERSON], жодних її прав укладенням оспорюваного договору не порушено. Крім того на час розгляду справи судом донька позивача та відповідачки [PERSON] [PERSON], яка на момент укладення оспорюваного договору була неповнолітньою, досягла повноліття та вправі самостійно звертатися за захистом своїх прав. Покликання сторони позивача на подальше проживання відповідача [PERSON] у спірному будинку, як ознаку фіктивності оспорюваного договору, не приймається до уваги судом, оскільки власник майна вправі розпоряджатися таким на свій розсуд. Відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1\~ст. 316 ЦК України\~визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд; частина друга цієї ж статі вказує на те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом не встановлено порушення прав позивача при укладенні оспорюваного договору. Стороною позивача не наведено жодного факту, який би свідчив про порушення вимог ст. 203 ЦК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином,\~оцінюючи належність,\~допустимість і\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв'язок\~доказів у\~їх сукупності,\~враховуючи те,\~що обставини,\~на які\~посилаєть позивач\~як на\~підставу для\~задоволення позову,\~такі не\~знайшли свого\~правового обгрунтування\~в ході\~розгляду даної\~справи, а тому заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed