Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , визнання права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за кожним, поділ іншого спільно нажитого майна шляхом визнання права особистої власності на частину вказаного майна, стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що 20.07.2013 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, під час перебування у шлюбі, ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Джерелом набуття майна (квартири) є спільні кошти (частково з весілля) та праця позивача за кордоном, так як відповідачка навчалася стаціонарно у медичному вищому навчальному закладі. Оскільки позивач перебував на заробітках за кордоном, усіма справами займалася дружина, тому спірна квартира, була оформлена на її ім"я. Спільних дітей від цього шлюбу не мають. Частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру між ними не визначались. Відповідачка переховує документи на спірну квартиру. 06.10.2017 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої повідомив, що за час перебування у шлюбі ними спільно, крім вище наведеного майна, було придбано інше майно в тому числі автомобіль Фольксваген Гольф, 1986 року випуску, об"єм двигуна 1 600 куб. см., орієнтовна вартість якого становить 66 800 грн. Відповідно до поданої заяви просив поділити спільне майно подружжя, яке є об"єктом спільної сумісної власності, визнавши за ним право особистої власності на: пральну машину-автомат вартістю 7500 грн., холодильник марки LG - 14000 грн., машина для миття посуду -12000 грн., кавовий апарат - 1800 грн., кухонний комбайн - 1500 грн., меблі «кухонний куток» - 13500 грн., шафа купе, що знаходиться у спальні - 16000 грн., спальний гарнітур - 15000 грн., телевізор марки samsung - 15000 грн., ноутбук - 5000 грн., фотоапарат - 12000 грн., меблі «м`яка частина», що знаходиться у вітальні - 2000 доларів США, що еквівалентно 53 000 грн., велосипед - 3000 грн., меблі «диван», що знаходиться на балконі - 3000 грн., столик, що знаходиться на балконі - 400 грн., що становить вартість у сумі 169700 грн.(а.с.107-115). 07.12.2018 року відповідачка подала заперечення на позовну заяву, відповідно до якого повідомила, що право власності на квартиру відповідачка оформила 05.02.2014 року, отримавши свідоцтво про право власності на нерухоме майно, однак, придбала та оплатила квартиру ще у 2010 році на підставі договору від 25.02.2010 року укладеного між відповідачкою та ТОВ «Конкорд-ІФ» № К-ІІ/63 у розмірі 256 500,00 грн. вартості квартири. Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію товариство передало відповідачці придбану квартиру [ADDRESS] . Просила в задоволенні позову [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та у визнанні права власності на 1/2 частину спірної квартири відмовити. Позивач, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав наведених у запереченні на позовну заяву. Щодо заяви про збільшення позовних вимог в частині поділу іншого спільно нажитого майна шляхом визнання права особистої власності на частину вказаного майна заперечив з підстав того, що відсутні будь-які докази придбання даного майна (чеків, накладних, тощо). Що стосується транспортного засобу то його придбав за власні кошти брат відповідачки, а товариш позивача і це йому відомо. Проте, документально оформлено на відповідачку, яка на той час уже перебувала у шлюбі, а тому відповідно до законодавства автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте, жодних доказів щодо придбання та яка вартість даного т/з позивачем також не представлено. Крім того, позивачем не представлено жодних доказів щодо наявності у нього коштів для придбання вищезазначеного майна. А тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 25.02.2010 року між ТзОВ "Конкорд-Іф" та [PERSON] було укладено договір №к-ІІ/63. Відповідно до п.1.1. договору Продавець, який виконує функції Забудовника, зобов"язується передати у власність Покупця Об"єкт нерухомого майна, який буде створений(набутий) Продавцем у майбутньому, а Покупець зобов"язується прийняти цей Об"єкт у відповідності до умов цього Договору та оплатити його. Пунктом 1.1. Договору передбачено, що Об"єктом нерухомого майна за цим Договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на двокімнатну квартиру за проектним № [ADDRESS] , на [ADDRESS] (ІІ черга [ADDRESS] ). Право власності Покупця на Об"єкт нерухомого майна - дану квартиру за цим Договором виникає з моменту завершення будівництва, виконання Покупцем всіх зобов"язань за даним Договором та прийняття будинку в експлуатацію, і підлягає державній реєстрації. Вказаний Об"єкт нерухомого майна не є об"єктом судового розгляду, не є під забороною (арештом) і не є предметом застави, як внесок до статутного фонду не переданий, відсутні права третіх осіб. Відповідно до п. 2.2. Договору загальна сума Договору становить 256 500,00 грн. Остаточна загальна вартість Об"єкту нерухомого майна може бути змінена виходячи з фактичної загальної площі за результатами обмірів ОБТІ, виходячи з вартості 1 кв.м. площі вказаної в п.2.1. даного Договору. Покупець сплачує загальну вартість Об"єкта нерухомого майна в день підписання Договору (а.с.22, 23). Як вбачається з довідки від 25.02.2010 року виданої ТзОВ "Конкорд-Іф" станом на 25.02.2010 року [PERSON] проведено оплату в повному обсязі по Договору №К-ІІ/63 від 25.02.2010 року по квартирі [ADDRESS] (ІІ черга будівництва) та проведено оплату в сумі 256 500,00 грн. (а.с.25). Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 20.07.2013 року сторони зареєстрували шлюб 20.07.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чортківського районного управління юстиції у Тернопільській області про що складено відповідний актовий запис № 164 (а.с.8). Відповідно до Акту прийому-передачі приміщення від 28.01.2014 року укладеного між ТзОВ "Конкорд-Іф" та [PERSON] , остання прийняла житлове приміщення двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.24). Так, позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 34,1 кв.м., про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 17365142 від 05.02.2014 року (а.с.7). Відповідно до рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 22.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.39). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.п. 23. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. 19.12.2018 року Ухвалою Івано-Франківського міського суду за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] було призначено у справі судову фізико-хімічну експертизу, проте 22.04.2019 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з КНСЕУ надійшли матеріали цивільної справи із повідомленням про неможливість проведення фізико-хімічної експертизи у зв"язку з ненаданням дозволу суду на вирізання фрагментів підпису в підпису від імені [PERSON] в договорі №К-ІІ/63 від 25.02.2010 року та фрагменту підпису [PERSON] в довідці ТОВ "КОНКОРД-ІФ", відповідно до існуючих методик. Відповідно до заяви представника відповідачки [PERSON] від 27.03.2019 року на запит №6927 від 21.01.2019 року КНСЕУ щодо надання дозволу на вирізання частин підписів [PERSON] в договорі від 25.02.2010 року та [PERSON] в довідці ТОВ "КОНКОРД-ІФ" встановлено, що оскільки, вирізання підписів чи їх частин на оригіналах документів, які підтверджують факт набуття у власність спірної квартири та факт оплати її вартості призведе до фактичного знищення договору та довідки як документів, що у майбутньому зробить неможливим використовувати їх як належні документи, докази у справі, в тому числі призначити за необхідності, додаткову, повторну чи будь-яку іншу експертизу. Відповідачка не ухиляючись від участі проведення призначеної експертизи, не надає своєї згоди на пошкодження оригіналів вказаних вище документів. Просить вирішити питання з судовим експертом щодо необхідності та доцільності пошкоджень оригіналів документів, щодо яких проводиться експертиза, а також можливість призначити виконання призначеної експертизи іншій експертній установі, яка зможе провести таку експертизу без пошкодження оригіналів документів, поданих на експертизу(а.с.196). Проте, позивачем, представником позивача не заявлялись клопотання щодо призначення додаткової, повторної іншої експертизи чи іншої експертної установи. А тому суд розглядує даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів. Таким чином, хоча право власності на квартиру оформлене відповідачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем 05.02.2014 року, проте оплата вартості квартири проводилась 25.02.2010 року, як стверджує представник відповідачки за рахунок її особистих коштів та коштів батьків відповідачки ще за 3,5 роки до реєстрації шлюбу. А тому, позовна вимога про визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , визнання права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за кожним є безпідставною та не підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про поділ іншого спільно нажитого майна шляхом визнання права особистої власності на частину майна, відповідач зазначає, що за час перебування у шлюбі сторонами спільно, крім вище наведеного майна, було придбано наступне майно: геберід вартістю 7500 грн., умивальник - 300 грн., кран - 250 грн., пральна машина-автомат - 7500 грн., умивальник - 4000 грн., ванна - 750 доларів США, що еквівалентно 19875грн., кухонний гарнітур з дерева - 38000 грн., холодильник марки LG - 14000 грн., газова плитка - 7500 грн., мойка з краном - 3000 грн., машина для миття посуду - 12000 грн., кавовий апарат - 1800 грн., кухонний комбайн - 1500 грн., витяжка - 5000 грн., меблі «кухонний куток» -13500 грн., датчик для котла - 2000 грн., шафа купе, що знаходиться в коридорі - 18000 грн., шафа купе, що знаходиться у спальні - 16000 грн., спальний гарнітур - 15000 грн., телевізор марки SAMSUNG - 15000 грн. Крім цього, під час перебування сторін у шлюбі, а саме 30.10.2015 року, було придбано транспортний засіб марки «Фольксваген Гольф», 1986 року випуску, об`єм двигуна 1600 куб.см. Орієнтовна вартість даного автомобіля на момент подачі заяви становить 66 800 грн. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС України від 27.09.2017 року, встановлено, що на звернення 0-1394761481 за фізичною особою [PERSON] числиться т/з VOLKSWAGEN GOLF, дата реєстрації 30.10.2015, об"єм двигуна 1600 (а.с.115). Віповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 06.10.2017 року позивач просив поділити спільне майно подружжя, яке є об"єктом спільної сумісної власності, визнавши за ним право особистої власності на: пральну машину-автомат вартістю 7500 грн., холодильник марки LG - 14000 грн., машину для миття посуду -12000 грн., кавовий апарат - 1800 грн., кухонний комбайн - 1500 грн., меблі «кухонний куток» - 13500 грн., шафу купе, що знаходиться у спальні - 16000 грн., спальний гарнітур - 15000 грн., телевізор марки samsung - 15000 грн., ноутбук - 5000 грн., фотоапарат - 12000 грн., меблі «м`яка частина», що знаходиться у вітальні - 2000 доларів США, що еквівалентно 53 000 грн., велосипед - 3000 грн., меблі «диван», що знаходиться на балконі - 3000 грн., столик, що знаходиться на балконі - 400 грн., що становить вартість у сумі 169 700 грн. (а.с.107-115). Проте, вірна сума зазначеного майна, яку просить позивач виділити йому із спільного майна подружжя становить 172 700 грн. Статтею 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження існування чи придбання вищезазначеного майна сторонами у шлюбі, а тому у задоволенні позовної вимоги, щодо поділу іншого спільно нажитого майна шляхом визнання права особистої власності на частину вказаного майна слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обгрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного, відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",

Outcome: dismissed