Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійним і застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги мотивує тим, що він, [PERSON], протягом досить тривалого часу і до 2007 року перебував у подружніх, сімейних відносинах з громадянкою [PERSON]. Вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет тобто в однаковій мірі докладали грошові кошти та фізичні зусилля задля його більшення та примноження. Іншими словами - були звичайною нормальною родиною. За час їхнього подружнього сімейного життя, ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме житловий будинок що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Буча, вулиця Пролетарська, будинок 30 «б». Дана нерухомість належить їм на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Українській Товарній Біржі «Українська Товарна Біржа» від 12 жовтня 2007 року та зареєстрованого у Комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області записом № 394 в книзі 2, реєстраційний номер 16938995. Проте зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно лише на імя [PERSON]. Додати до позовної заяви копію вказаного рішення третейського суду він не має можливості, так як цей документ знаходиться у [PERSON]. У 2007 році їхні з відповідачем фактичні шлюбні відносини припинились, у зв»язку з чим він став проживати окремо від неї. Нещодавно йому стало відомо, що відповідач самостійно, без його на те згоди здійснила відчуження належного їм будинку. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 грудня 2007 року укладеного у м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області, [PERSON], яка виступала у якості продавця, передала у власність, а саме продала [PERSON], який виступав у якості покупця, житловий будинок, що розташований за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, село Буча, вулиця Пролетарська, будинок 30 «б». Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київськох області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 872. З вчиненням [PERSON] даного правочину він категорично не погоджується, так ж вказане майно є спільним і належить їм порівну, згоди на його продаж він не надавав, тобто даний правочин істотно порушує його права як співвласника зазначеного житла, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним і застосування наслідків недійсності правочину. Він заперечує дійсність вчиненого правочину, адже його наслідки прямо порушують його права як одного із співвласників належної нам нерухомості. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Буча, вулиця Пролетарська, будинок 30 «б», укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 872 та визнати право спільної сумісної власності за ним, [PERSON], та [PERSON], на житловий будинок, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Буча, вулиця Пролетарська, будинок 30 «б». В судове засідання сторони не з»явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Позивач до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року між [PERSON], та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, Києво- Святошинський район, село Буча, вулиця Пролетарська, будинок 30 «б». Даний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київськох області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 872 (а.с. 4-5). З вчиненням [PERSON] даного правочину він категорично не погоджується, так ж вказане майно є спільним і належить їм порівну, згоди на його продаж він не надавав, тобто даний правочин істотно порушує його права як співвласника зазначеного житла, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним і застосування наслідків недійсності правочину. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Як вбачається з оспорюваного договору від 19.12.2007 року, при його укладенні та посвідченні були дотримані всі вимоги діючого законодавства, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі сторін договору, жодної заборони на житловий будинок на момент оформлення договору накладено не було. При укладенні оспорюваного договору [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а тому мала право на розпорядження майновим комплексом. Що стосується посилання позивача на недійсність договору, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Частинами 1, 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно із ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Узагальненням Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року визначено, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його. Знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину, не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювали докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що дійсними власниками житлового будинку є він та [PERSON]. Але позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не було підтверджено той факт, що у сторін за оспорюваним договором не було наміру створити правові наслідки, що обумовлювалися цим договором. Як встановлено судом, сторонами договору було дотримано всіх умов, передбачених діючим законодавством, при укладенні договору, кожна сторона мала при укладенні договору необхідний обсяг цивільної дієздатності, оспорюваний договір був нотаріально посвідчений та була здійснена державна реєстрація вказаного договору. Той факт, що житловий будинок був придбаний ними за час їхнього подружнього життя та належить їм на підставі рішення птсійно діючого Третейського суду при Українській товарній біржі від 12 жовтня 2007 року та зареєстрований у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за записом № 394 в книзі 2, реєстраційний номер 16938995, не був доведений позивачем. Перебування відповідачки [PERSON] з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, як це зазначено у позові, жодним чином не доводить факт фіктивності оспорюваного договору. Крім того, сам факт перебування вказаних осіб у фактичних шлюбних відносинах не був доведений під час розгляду справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу від 19.12.2007 року. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed