Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

20.02.2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом, який у послідуючому уточнив, посилаючись на те, що він згідно наказу №07-к від 15.07.2010року був прийнятий на роботу старшим складачем поїздів транспортного цеху. Згодом, у зв"язку з простоєм підприємства і відсутністю роботи за спеціальністю, за усною вказівкою керівництва без відповідного оформлення його було переведено на посаду охоронника. Наказом генерального директора ТОВ "ВІК-Р.С.Ф" [PERSON] від 10.03.2006 року за №6 (так зазначена дата в наказі) його було звільнено з роботи на підставі п.7ст.40 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані. Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просить поновити його на роботі у ТОВ "ВІК Р.С.Ф" на посаді старшого складача поїздів транспортного цеху, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 лютого 2014року по 29 квітня 2014року у сумі 5172грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 500грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і пояснив, що факт перебування позивача на робочому місці у стані алкогольного сп"яніння підтверджується актом та доповідними начальника охорони [PERSON], його заступника [PERSON], на підставі цих даних був виданий наказ про звільнення позивача з роботи за п.7 ст.40 КЗпП України, дата у ньому зазначена помилково. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] згідно наказу № 07-к від 15.07.2010року був прийнятий на роботу в товариство з обмеженою відповідальністю "ВІК.-Р.С.Ф" старшим складачем поїздів транспортного цеху з 15 липня 2010року з оплатою згідно штатного розпису(а.с.75), але фактично без належного оформлення виконував обов"язки охоронника товариства. Наказом №6 від 10.03.2006року (так зазначено в наказі) генерального директора ТОВ "ВІК.Р.С.Ф" охоронника товариства [PERSON] звільнено з роботи з 10 лютого 2014року за появу на робочому місці в нетверезому стані згідно п.7 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено: доповідна записка начальника охорони від 10.02.2014року, доповідна записка заступника начальника охорони від 10 лютого, акт про відмову від медичного обстеження та надання письмових пояснень з приводу перебування на робочому місці в стані алкогольного сп"яніння №1 від 10.02.2014року (а.с.6) Згідно пункту 7 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як установлено у судовому засіданні, позивач не є членом будь-якої профспілки, а представник відповідача підтвердив, що на підприємстві профспілкової організації немає, а тому згода на звільнення позивача профспілкової організації не вимагалась. Суд вважає, що не знайшла свого підтвердження і не доведена обставина перебування позивача 10 лютого 2014 року на робочому місці в нетверезому стані. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що з підстав, передбачених пунктом 7 статті 40 КЗпП України можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі в нетверезому стані в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника може бути підтверджено як медичним висновком, так і іншими видами доказів. Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 ст.64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження факту появи позивача на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння представник позивача надав акт №1 від 10.02.2014року, згідно якого [PERSON] 10.02.2014року о 14.00 год знаходився на своєму робочому місці в нетверезому стані (а.с.7) В силу ст.58 ЦПК України суд не визнає вказаний акт як належний доказ вини позивача, оскільки судом установлено, що позивач працював позмінно і його зміна закінчилась 10.02.2014року о 08.00годині. Крім того, у цьому акті зазначено, що охоронник [PERSON] в категоричній формі відмовився пройти медичний огляд (а.с.7) Допитані в судовому засіданні на підтвердження даного факту свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали суду суперечливі пояснення щодо перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані та складання акта. Так, з їх пояснень убачається, що акт на підтвердження стану сп"яніння позивача всупереч вимогам трудового законодавства був складений не на місці вчинення порушення і не того дня, а через декілька днів. Так, свідок [PERSON]-начальник охорони пояснив, що 09.02.2014року біля 24.00 він разом з [PERSON] перевіряли робоче місце позивача, коли зайшли у приміщення, там стояв запах перегару, а сам [PERSON] спав. Світла у приміщенні не було, він світив ліхтариком і побачив, що позивач вів себе неспокійно, дьоргався, з цих підстав він зробив висновок, що [PERSON] був у нетверезому стані. Акт був складений не відразу, а приблизно через день, складав його економіст [PERSON], а вони підписали. При складанні акта позивача не було. Аналогічні показання дав суду свідок [PERSON], уточнив, що перевірку з [PERSON] вони робили 09.02.2014року о 23.50год., позивач заперечував, що пив. Тобто, з показань свідків установлено, що перевірка проводилась ними біля 24.00години 09.02.2014року, а у акті зазначено, що позивач 10.02.2014року о 14.00 перебував на робочому місці у нетверезому стані. При цьому, жоден з них не вказав, що позивачеві пропонувалось пройти медичне освідування на предмет вживання алкоголю, навпаки, вказали, що не відсторонили його від роботи, оскільки не було ким замінити. Показання свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки він не був присутнім під час перевірки робочого місця позивача, очевидцем перевірки не був, а лише підписав акт на прохання [PERSON] Таким чином, начальником охорони та його заступником не був засвідчений належним чином стан сп"яніння позивача на робочому місці відразу, а був складений через декілька днів, у ньому не зазначені ознаки сп"яніння (різкий запах алкоголю, нестійка хода, незвична говірливість і т.п.), позивач не був направлений на медичне освідування на предмет сп"яніння, а свідок [PERSON] взагалі не був присутнім при перевірці робочого місця позивача. При цьому також свідки зазначили, що складали один акт, більше ніяких документів по даному факту не писали і не підписували. У зв"язку з цим складений акт суперечить показанням свідків та фактичним даним, а тому не може бути належним доказом у справі. Відповідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов'язаний зажадати від працівника, що порушив трудову дисципліну, письмові пояснення. Яких-небудь пояснень з приводу притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідач не зажадав, що підтвердив позивач в судовому засіданні.При цьому будь-яких доказів того, що від позивача намагалось отримати пояснення по факту порушення ним трудових обов'язків і він від цього відмовився, суду надано не було. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] вказували на те, що у приміщенні охоронця відчувався запах перегару, а судова практика в Україні не визнає можливості звільнення працівника у таких випадках за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Як убачається з матеріалів справи, на підставі складеного акта генеральним директором ТОВ "ВІК-Р.С.Ф" [PERSON] був виданий наказ №6 від 10.03.2006року про звільнення позивача з роботи, з яким позивач ознайомлений не був, пояснення від нього не відбиралось. Разом з тим, суд вважає, що цей наказ також не може бути законним, оскільки датований 10.03.2006року(а.с.6) Представник відповідача мотивував це помилками при друкуванні, але до даного часу будь-яких виправлень та застережень до цих документів не внесено. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваємої роботи.Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає спір, підлягає негайному виконанню . У зв'язку з поновленням позивача на роботі, суд одночасно вирішує питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробітокза час вимушеного прогулу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100 визначається шляхом ділення заробітної плати за останні два місяці роботи на число відпрацьованих робочих днів. Визначена у такий спосіб середньоденна заробітна плата множиться на число робочих днів у розрахунковому періоді. Заробітна плата позивача згідно довідки №5 від 09.04.2014року (а.с.95) за останні два місяці перед звільненням : грудень 2013року-січень 2014року становить 3378,22грн.(1 848,02+ 1530,20) Кількість днів вимушеного прогулу з 10.02.2014року по 08.05.2014року - 60днів Одноденний заробіток позивача складає 78,56грн. Сума виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 4713грн.60коп. ( 78,56грн. х 60 днів прогулу) Визначаючи розмір моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КзПП України, суд враховує характер та тривалість страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивача, пов»язаних із звільненням. Оскільки порушення трудових прав позивача призвело до того, що він тривалий час не працює, позбавлений засобів до існування, був змушений звертатись до суду з вимогами про їх поновлення, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що в свою чергу призвело до моральних страждань, суд вважає, що останній має право на відшкодування моральної шкоди. З урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалості, ступеня вини відповідача, суд вважає необхідним задовольнити ці вимоги в розмірі 1000 грн. Згідно п.п.2,4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць(п.2), про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника (п.4). Зазначені випадки зобов"язують суд в обов"язковому порядку допустити рішення до негайного виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243грн.60коп. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов"язані з наданням правової допомоги у розмірі 500грн. На підставі ст.ст.40п.7, 231-233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial