Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - позивач) звернулося до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3087 дол.США, з яких: 3087дол.США- заборгованість за тілом кредиту,у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами 22.05.2007року кредитного договору № NKN0G104040025, а також про стягнення судових витрат у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 22.05.2007року між сторонами укладено договір № № NKN0G104040025, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 24010дол.США. Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту, що станом на 12.07.2019року складає 3087,00дол.США. 14.11.2019року відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо задоволення позову, вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими. Мотивує заперечення тим, щоКредитний договір між Позивачем і Відповідачем було укладено 21.05.2007 р. терміном дії до 21.05.2027 р. В листі № 631 від 29.01.2009 р. Банк повідомив [PERSON]. про те, що у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору від 22.05.2007, АТ КБ «Приватбанк» скоротив строк цього договору до 03.02.2009 р. Отже, в зв`язку зі зміною строку виконання зобов`язання по кредитному договору, Банк мав право звернутись із позовом про стягнення заборгованості протягом трьох років з 03.02.2009 р., тобто до 03.02.2012 р. Позивач своїм правом протягом строку позовної давності не скористався. 22 червня 2011 р. Позивачем було направлено Відповідачу простим листом вимогу про повернення [PERSON] кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги. Вимогу від 22.06.2011 р. [PERSON] отримала 27.06.2011 р., що свідчить про те, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду Банком із позовом про стягнення заборгованості згідно з цією вимогою розпочався 27.07.2011 р. і сплив 27.07.2014 р. Позову до суду про стягнення заборгованості протягом цього строку Банк також не подавав. Вказане вище свідчить про сплив позовної давності відносно вимог Банку по кредитному договору від 22.05.2007 та втрату Банком права на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 р. у справі № 6-1188цс16). Не зважаючи на те, що законодавством не передбачено поновлення строку позовної давності, Банк, скориставшись необізнаністю Відповідача відносно незаконності таких вимог, змусив [PERSON] укладати Додаткові угоди до кредитного договору від 22.05.2007 - № 1 від 04.12.2013р., № 2 від 27.10.2014 р. та № 3 від 07.10.2015 р. в яких містились умови про зміну строків виконання зобов`язань по кредитному договору від 22.05.2007 , відповідно, змінювались і строки позовної давності для стягнення заборгованості. Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди № 3 від 07.10.2015 р. до кредитного договору від 22.05.2007 датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 27.09.2022 р. Цією ж угодою Позивач і Відповідач узгодили графік погашення кредиту. При цьому згідно з п. 1.5 зазначеної додаткової угоди у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 30 днів, термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2, є 31-й день з моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-ий день) рахується простроченою. Як свідчить розрахунок заборгованості, який доданий Банком до позовної заяви, заборгованість у розмірі 3087,00 доларів США, яку Позивач просить стягнути з Відповідача, утворилась станом на 28.01.2016 р. Ця дата, 28.01.2016 р., є 32-м днем, після 27.12.2015 р. - дати, з якої, за твердженням Позивача, утворилась заборгованість по поверненню кредиту відповідно до графіку погашення кредиту від 07.10.2015 р. Таким чином, на думку відповідача даний позов подано Банком зі спливом строків позовної давності. Крім того Банком не підтверджено право на здійснення операцій в іноземній валюті на момент укладання кредитного договору від 22.05.2007. Акціонерним товариством КБ «Приватбанк» в обґрунтування позовних вимог до позовної заяви додана копія банківської ліцензії №22 від 05.10.2011р. При цьому, Банком не надана ліцензія за станом на 22.05.2007р., тобто на дату укладання кредитного договору від 22.05.2007. Крім того позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що Банком було видано [PERSON] кредит в розмірі 24 010 доларів США. 17.12.2019 року представником позивача було надано відповідь на відзив, відповідно до якого просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Оскільки на його думку заява Відповідача не має жодного смислового навантаження та нічим не обгрунтована, оскільки Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.Крім того, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором.Кредитний договір було підписано повнолітньою, дієздатною особою, чим підтверджується, що Позичальник ознайомлений з умовами кредитування. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чиї ним. Кредитний договір наданий на купівлю нерухомості. Твердження боржника, що банк не виконав свою частину умов кредитного договору щодо видачі коштів на думку позивача є голослівними, та не відповідають дійсності, адже в наявності наслідки видачі коштів - отримання матеріальних благ, що були предметом кредитування. На підтвердження виконання Банком своїх зобов`язань надано меморіальний ордер. ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 04.12.2013 р., 27.10.2014 р., 07.10.2015 року уклали додаткову угоду по кредитному договору від 22.05.2007 року. Тобто Відповідач маючи невиконане кредитне зобов`язання за яким ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. Додатковою угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме до 27.09.2022 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості. Щодо наявності банківської ліцензії на момент укладення кредитного договору у іноземній валюті. На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 року й відповідний дозвіл. Також зазначив, що надана виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Щодо строків позовної давності. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 27.09.2022 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 07.08.2019 року - до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається, на думку позивача не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача, належним чином повідомленого про судове засідання, не з`явився, з поданого до суду клопотання вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без участі його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представником відповідача надана заява про застосування строків позовної давності. Судом встановлено, що 22.05.2007року між сторонами укладено договір № № NKN0G104040025, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 24010дол.США. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 12.07.2019 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі -76597,60 дол.США,яка складається з 3087дол.США- заборгованість за тілом кредиту; 73509,90дол.США-нараховано пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Суд вважає, що у даному випадку факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, щодо своєчасної сплати кредиту , позивачем доведено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Так, суду не надано доказів того, що відповідач визнано судом недієздатним, чи інших даних, що в момент укладення кредитного договору він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Також на думку суду є обгрунтованою заява представника відповідача щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом його порушених прав. Ключовими принципами статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Кредитний Договір було підписано 22.05.2007 року. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Із розрахунку заборгованості судом встановлено, що поточна заборгованість виникла в 2015 році. Враховуючи викладене, у позивача з 2015 року виникло право на позов - можливість захистити своє порушене право в примусовому поряду через суд. До суду за захистом банк звернувся лише в серпні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Верховний суд України 16.11.2016 у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тут і надалі за текстом - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вочевидь, Банк не міг не знати про порушення свого права на отримання від відповідача заборгованості за кредитним договором від самого початку прострочення обовязкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у зазначеній цивільній справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду в сумі 1921 грн. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed