Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Унівесал Банк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №037-2915/840-0598. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] 30.11.2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №4772. [PERSON] відповідно до умов договору передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,9 кв.м., яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.10.2001 року за реєстровим №3422, зареєстрованого в КП «ВОБТІ» 23.10.2001 року і записаного в реєстровій книзі під №496 за реєстр. №723/45447. У звязку із невиконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. 10.12.2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці по справі №2-5945/09 позов банку було задоволено, з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984,94 гривень та судові витрати. Дане рішення суду набуло законної сили. [PERSON] помер 11.06.2011 року. У даному випадку процедура звернення стягнення на предмет іпотеки захищає права банку, оскільки жодним іншим чином відповідач не бажає розраховуватись. За рахунок предмета іпотеки позивач має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про звернення стягнення за договором іпотеки, укладеним 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 4772 на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 38,4 кв. м., що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.10.2001 року за реєстром №3422, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 23.10.2001 року і записаного в реєстровій книзі під №496 за реєстровим №723/45447, шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації не нижчій за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року. За рахунок отриманих від продажу предмета іпотеки коштів представник позивача просила суд задовольнити вимоги ПАТ «Універсал Банк», які полягають у погашенні заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984 (триста двадцять шість тисяч девятсот вісімдесят чотири) гривень 95 копійок, яка стягнута рішенням Ленінського районного м. Вінниці від 10.12.2009 року по цивільній справі №2-5945/09, з яких: 1744,96 грн. непогашений кредит, 299313,22 грн. сума дострокового стягнення кредиту, 25750,68 грн. несплачені відсотки, 176,09 грн. підвищені відсотки. Також, представник позивача просила суд виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та інших осіб з квартири [ADDRESS]. В ході розгляду справи представник позивача уточнила позовні вимоги, в звязку з тим, що в судовому засіданні їй стало відомо, що відповідачем [PERSON] змінено прізвище з «Пясецька» на «Зайчук». Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2013р. позовні вимоги позивача було задоволено частково, звернуто стягнення за договором іпотеки, укладеним 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] та виселено [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS]. (т. 1, а.с. 73-79) Однак, в подальшому, вищевказане заочне рішення суду від 05.11.2013р. було переглянуто судом та скасовано, а справу призначено до судового розгляду. За наслідками розгляду справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2014р.. яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2015р. у задоволенні позову відмовлено. (т. 1, а.с. 216-218, 248-250). Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015р. рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2014р.. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 2, а.с. 26-28) Постановою Верховного суду України від 30.09.2015р. у задоволенні заяви [PERSON] про скасування рішення суду касаційної інстанції, відмовлено. (т. 2, а.с. 135-136) В ході нового розгляду справи, ухвалою суду від 30.11.2015р., за клопотання позивача, у даній справі була призначена судова оціночно-будівельна експертиза на вирішення якої було поставлено питання щодо ринкової вартості квартири, що має три кімнати, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], станом на момент проведення експертного дослідження, у звязку з чим провадження у справі було зупинено. (т. 2, а.с. 181-182) У звязку з надходженням до суду висновку судової будівельно-технічної експертизи, ухвалою суду від 26.01.2016р. провадження у справі було відновлено та призначено справу до розгляду. (т. 2, а.с. 211) В подальшому, заявою від 01.03.2016р., представник позивача збільшила позовні вимоги та просила суд: - звернути стягнення за договором іпотеки, укладеним 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №4772 на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] (Стахурського) в м. Вінниці, загальною площею 63,9 кв. м., житловою площею 38,4 кв. м., що належить [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.10.2001 року за реєстром № 3422, зареєстрованого в КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 23.10.2001 року і записаного в реєстровій книзі під №496 за реєстровим №723/45447, шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 915446,00\~грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року. - за рахунок отриманих від продажу предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги ПАТ «Універсал Банк», які полягають у погашенні заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 54035,33 доларів США, з яких: 39271,36 доларів США заборгованість по кредиту, 14149,36 доларів США відсотки за користування кредитом, 614,60 доларів США підвищені відсотки, у тому числі для задоволення вимог по рішенню Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2009р. по цивільній справі №2-5945/09 на загальну суму 326984,95 грн. (т. 3., а.с. 40-42) В той же час, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2016р. позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] (попередні прізвища Пясецька та [PERSON]) [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], в частині позовних вимог про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та всіх інших осіб з квартири [ADDRESS], залишено без розгляду. (т. 3, а.с. 88). Крім того, під час нового розгляду справи відповідачем було подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про зобовязання вчинити дії, яка в подальшому, згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2016р., залишена без розгляду. (т. 3, а.с. 1-4, 141). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення, підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача в запереченнях на позовну заяву від 15.03.2016р. (т. 3, а.с. 99-103) та в судових засіданнях заперечувала проти позову, просила в його задоволенні відмовити посилаючись на те, що: - банк безпідставно, заявою про збільшення позовних вимог, перевів суму заборгованості в доларовий еквівалент, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009р., яке набрало законної сили, стягнуто суму заборгованості в розмірі 326984,95 грн., про перегляд за нововиявленими обставинами цього рішення банк не звертався та відповідно до ст. 5 ЦК України закон зворотної сили в часі немає; - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, з моменту закріплення суми боргу рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці пройшло вже 6 років, з проханням про поновлення строку до суду банк не звертався, отже банк пропустив строк для звернення стягнення на предмет іпотеки та на збільшення суми заборгованості; - основний боржник [PERSON] помер 17.06.2011р., відповідно до ст. 608 ЦК України зобовязання припиняється смертю боржника, [PERSON] не прийняла на себе обовязки боржника за первісним кредитним договором. Отже, кредитний договір припинений 17.06.2011р., а нарахування відсотків по припиненому договору неможливе; - банку добре відомо, що діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», спірна квартира є єдиним житлом [PERSON], навіть у випадку задоволення позову, воно не підлягає виконанню найближчим часом. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №037-2915/840-0598, на виконання якого [PERSON] було надано кредит в сумі 40000,00 доларів США зі сплатою 13,45 % річних до 10.11.2027 року. (т. 1, а.с. 6-9) З метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року, між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] 30.11.2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №4772. Згідно даного договору [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,9 кв.м., яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 16.10.2001 року за реєстровим №3422, зареєстрованого в КП «ВОБТІ» 23.10.2001 року і записаного в реєстровій книзі під №496 за реєстр. № 723/45447. Обумовлена ціна предмету іпотеки 368842, 00 гривень. (т. 1, а.с. 10-11) Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009 року по справі №2-5945/09 за позовом ВАТ «Універсал Банк» з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984, 94 гривень та судові витрати. Рішення суду набуло законної сили 21.12.2009 року. (т. 1, а.с. 22-23) Згідно з частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у \~\~цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь \~\~ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі Статуту Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», банк є правонаступником усіх прав та обовязків Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний», який було перейменовано на Відкрите акціонерне товариство «Універсал Банк». (т. 1, а.с. 26-28) Позивачем на адресу відповідача неодноразово направлялись вимоги про необхідність погашення заборгованості по кредиту із зазначенням про необхідність звільнення іпотечного приміщення з усіма мешканцями у разі невиконання цих вимог, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 12-18) Однак, вимоги позивача залишені відповідачем без належного реагування. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 198358, виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 22.06.2011 року, [PERSON] помер 17.06.2011 року в м. Вінниці. (т. 1, а.с. 24) Поряд з цим, зі свідоцтва про шлюб серії 1-АМ, виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 17.07.2012 року, вбачається, що [PERSON] 17.07.2012 року зареєструвала Шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «Пясецька» на «Зайчук». (т. 3, а.с. 80) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтями 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини друга статті 554 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] при укладенні кредитного договору №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року виступила поручителем, згідно з договором поруки №037-2915/840-0598-Р від 30.11.2007 року, та поручилася перед банком відповідати по зобовязанням [PERSON] по вказаному кредитному договору, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009 року з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984, 94 грн. В той же час, як зазначено вище та встановлено судом, з метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по кредитному договору №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року, між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] 30.11.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив судам, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. В судовому засіданні встановлено, що виконавчий лист про стягнення заборгованості на виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009 року неодноразово перебував на примусовому виконанні у відділі ДВС, однак станом на дату розгляду справи в суді заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984,94 грн. не погашена, що також підтверджується листом Центрального відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції від 23.02.2016р. №5621/07-35 та від 29.02.2016р. №6918/07-36 (т. 3, а.с. 72, 111). В судовому засіданні вказана обставинами сторонами не заперечувалась. Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV (далі закон №898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Згідно з частиною 1 статті 7 названого Закону іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення напредмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 3 статті 33 Закону №898-IV передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі статтею 590 ЦК України, статтею 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. У відповідності до положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмету іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом продажу задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки зобовязання позичальника та поручителя за кредитним договором, в частині повернення заборгованості, не виконуються. З огляду на викладене суд, приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обгрунтованою, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону. Поряд з цим, згідно з частиною 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;\~\~спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Що стосується розміру заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що на виконання кредитного договору, укладеного 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якою є позивач, та [PERSON], останньому було надано кредит в сумі 40000,00 доларів США зі сплатою 13,45 % річних до 10.11.2027 року. Отже, валюта договору долари США. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009 року по справі №2-5945/09 з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984, 94 грн. В судовому засіданні, судом було оглянуто матеріали цивільної справи №2-5945/09 за позовом ВАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року. Оглянувши вищевказану цивільну справу судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 станом на 27.07.2009р. складала 42653,36 доларів США, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту 227,32 долари США, сума дострокового погашення кредиту 39043,74 долари США, відсотки 3359,03 долари США, підвищенні відсотки 22,97 доларів США. При цьому, з розрахунку заборгованості станом на 27.07.2009р вбачається, що еквівалент заборгованості в національній валюті за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 236984,95 грн., в тому числі: прострочена заборгованість по кредиту 1744,96 грн., сума дострокового погашення кредиту 299313,22 грн., відсотки 25750,68 грн., підвищені відсотки 176,09 грн. Відповідно до частини 1 та 2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме з урахуванням вищевказаного рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009 року по справі №2-5945/09 стягнуто заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 326984,94 грн., що на момент винесення рішення суду в еквіваленті до курсу долара складало 42653,36 доларів США. Порівнявши розрахунки позовним вимог станом на 27.07.2009р. та станом на 19.02.2016р. (т. 3, а.с. 14-16) судом встановлено, що заборгованість відповідача по тілу кредиту є незмінною, тоді як збільшення позовних вимог повязане з нарахуванням позивачем відсотків за користування кредитними коштами за період з 10.07.2009р. (дата кінцевого нарахування відсотків, які увійшли в рішення Ленінського районного суду м. Вінниці) по 17.06.2011р. (дата смерті [PERSON]П.) Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуми Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом з тим, згідно з абзацом 2 пункту 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009р. N14 у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, оскільки кредит надавався в іноземній валюті, та незважаючи на наявність рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.12.2009р. заборгованість по кредитному договору не погашена, суд дійшов висновку що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті (долари США) підлягають задоволенню, з наведенням розрахунку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (24.03.2016р.). Що стосується позовних вимог в частині погашення заборгованості в сумі 14149,36 доларів США відсотків та 614,60 доларів США підвищених відсотків, то ці вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до пункту 2.4 кредитного договору №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Позичальник зобовязується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно з п. 2.1.3 Договору. При цьому, під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує 10 числу кожного місяця. Таким чином, враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 не погашена, позивач не позбавлений можливості здійснювати нарахування відсотків за користування кредитними коштами. При цьому, суд звертає увагу, що нарахування відсотків за кредитним договором припинено позивачем 17.06.2011р. (дата смерті [PERSON]П) Однак, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.15р. при розгляді справи №6-31цс15. Таким чином, оскільки, враховуючи умови договору, позивач починаючи з 28.07.2009 року здійснював щомісячне нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а з вимогою до суду про стягнення заборгованості, в тому числі й за відсотками, звернувся лише 09.07.2013р. (шляхом направлення через поштове відділення даної позовної заяви т. 1 а.с. 30), позовні вимоги в частині стягнення 5417,23 доларів США відсотків та 485,35 доларів США підвищених відсотків нараховані за період з 28.07.2009р. по 10.07.2010 року знаходяться за межами трирічного строку позовної давності. Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З огляду на вказане та беручи до уваги те, що представник відповідача звернувся до суду із заявою від 14.03.2016р. щодо застосування строків позовної давності (т. 3, а.с. 104), вимоги позивача в частині стягнення 5417,23 доларів США відсотків та 485,35 доларів США підвищених відсотків нараховані за період з 28.07.2009р. по 10.07.2010 року задоволенню не підлягають. Позивач, заявляючи позовні вимоги, просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 915446,00\~грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року. Частиною 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно з частиною 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до частини 1 статті 41 Закону №898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог цього Закону. Як уже зазначалося, ухвалою суду від 30.11.2015р., за клопотання позивача, у даній справі була призначена судова оціночно-будівельна експертиза на вирішення якої було поставлено питання щодо ринкової вартості предмета іпотеки. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №238 від 20.01.2016р., ринкова вартість обєкта нерухомості квартири, що має три кімнати, загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом, складає 915446 грн. (т. 2, а.с. 185-210) Відповідно до частини 6 статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Розглянувши висновок за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №238 від 20.01.2016р., суд вважає його обґрунтованим, а відтак початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації має становити не менше 915446 грн. Таким чином, вимоги позивача щодо реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить субєкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 915446 грн., що визначена згідно з висновком експертизи ґрунтується на вимогах закону. Заперечення відповідача щодо того, що у звязку зі смертю [PERSON] боржника, зобовязання за кредитним договором припинилися, а відтак зобовязання сторін які виникають з договору поруки та договору іпотеки також припинилися суд вважає такими що не ґрунтуються на вимогах закону та до уваги не приймаються з огляду на наступне. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 608 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. В судовому засіданні встановлено, що зобовязання [PERSON] за кредитним договором забезпечено договором поруки від 30.11.2007р., відповідно до якого [PERSON] виступила поручителем та поручилася перед банком відповідати по зобовязанням [PERSON] по вказаному кредитному договору, та договором іпотеки від 30.11.2007р., відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. В свою чергу, Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17). Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що, припинення зобовязання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а смерть боржника за кредитним договором, виконання якого забезпечено іпотекою, в тому числі у випадку коли боржник та іпотекодавець відмінний між собою, не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобовязання, що виникло до дати смерті боржника. Таким чином, оскільки зобовязання [PERSON] за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 30.11.2007р., іпотекодавцем являється [PERSON] відповідач у справі, правові підстави для висновку про припинення іпотеки у звязку зі смертю [PERSON] відсутні. Посилання представника відповідача на те, що банк пропустив строк для звернення стягнення на предмет іпотеки судом до уваги не приймається, оскільки такі твердження суперечать нормам статей 257, 258, 599 ЦК України, а також статей 12, 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, при цьому в силу пункту 1 частини 1 статті 17 вказаного закону іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки від 30.11.2007р. цей договір підлягає нотаріальному посвідченню, набирає чинності з моменту такого посвідчення та діє до повного виконання зобовязань за основним договором, що обумовлюють основне зобовязання. Таким чином, оскільки основне зобовязання не виконано строк дії іпотечного договору не закінчився, а відтак посилання представника відповідача на пропуск банком строку для звернення стягнення на предмет іпотеки, не грунтуються на вимогах закону. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 09.09.15р. №6-939цс15 та від 17.02.2016р. №6-31цс16. Відповідно до частини 2 статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Одночасно, суд звертає увагу на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Відповідну правову позицію висловлено Верховним судом України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах №6-1825цс15 та №6-1494цс15., а також у даній справі. Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно - квартира [ADDRESS], загальною площею 63,9 кв.м., що належить [PERSON], яке є предметом іпотеки, є постійним та єдиним житлом іпотекодавця, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів, ним забезпечувався споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, а тому відповідно підпадає під дію положень вказаного закону. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе відстрочити виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій». Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, в частині: - звернення стягнення за договором іпотеки, укладеним 30.11.2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №4772 на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] (Стахурського) в м. Вінниці, загальною площею 63,9 кв. м., житловою площею 38,4 кв. м., що належить [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON] на праві приватної власності, шляхом продажу даної квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації яку визначить субєкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 915446,00\~грн., визначеної згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи №238 від 20.01.2016р. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року; - за рахунок отриманих від продажу предмета іпотеки коштів задовольнити вимоги ПАТ «Універсал Банк», які полягають у погашенні заборгованості за кредитним договором №037-2915/840-0598 від 30.11.2007 року в сумі 48132,74 доларів США, з яких: 39271,36 доларів США заборгованість по кредиту, 8732,13 доларів США відсотки за користування кредитом, 129,25 доларів США підвищені відсотки, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час, як зазначалося вище згідно з абзацом 2 пункту 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення 48132,74 доларів США еквівалентно 1252178,04 грн. (48132,74 х 26,0151 = 1252178,04), а тому суд вважає необхідним зазначити в резолютивній частині рішення суду еквівалентну заборгованості саме станом на день прийняття рішення (24.03.2016р.). Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати у даній справі складаються зі сплачено позивачем судового збору при зверненні до суду з позовною заявою, заявою про забезпечення позову, апеляційною та касаційною скаргою, а також сплачених витрат за проведення судової експертизи. Зокрема, згідно платіжних доручень №1780/4 від 04.04.2013р. на суму 229,40 грн., №1780/3 від 14.08.2013р. на суму 121,80 грн., №1780/16 від 14.11.2014р. на суму 121,80 грн., квитанції №21663870 від 01.12.2014р. на суму 184,42 грн. (т. 1, а.с. 1, 143, 234, 235), платіжного доручення №1780/58 від 28.01.2015р. на суму 170,52 грн. (т. 2, а.с. 1), платіжного доручення №1780/1 від 29.02.2016р. на суму 4619,00 грн. (т. 3, а.с. 43) позивачем сплачено судового збору в загальній сумі 5446,94 грн., а також сплачено згідно рахунку №118 від 04.12.2015р., акту прийому-передачі від 22.01.2016р. та платіжного доручення №3363,13 від 29.12.2015р. (т. 3, а.с. 107, 108, 123) витрати за проведення судової експертизи в розмірі 1900 грн. Загальна сума понесених витрат складає 7346,94 грн. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 2 пункту 11 постанови від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Враховуючи те, що загальна сума заявлених позовних вимог, згідно з заявою про збільшення позовних вимог від 01.03.2016р. складала 54035,33 доларів США, що еквівалентно на дату подання заяви про збільшення позовних вимог 1464076,46 грн., беручи до уваги те, що позовні вимоги задоволено частково (еквівалент задоволеної суми станом на 01.03.2016р. складав 1304146,96 грн.) з відповідача на користь позивача слід стягнути 6544,39 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору та витрат повязаних з проведенням судової експертизи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial