Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

24.12.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "ПівнГЗК", третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням. В обґрунтування позову зазначив, що як інвалід другої групи по профзахворюванню, перебуває на обліку в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України м. Кривий Ріг. В минулому був працівником ПАТ "ПівнГЗК", працював в шкідливих умовах: машиністом авто - вантажної універсальної машини АГМУ, машиністом дрезини ДГКУ, слюсарем по ремонту залізничного цеху в умовах кар'єру понад 35 років із загального стажу 47 роки. У результаті багаторічного впливу шкідливих виробничих факторів на організм у нього виникли значні функціональні порушення в роботі органів дихання, які спричинили розвиток патологічного процесу в бронхах і легенях. Причиною його професійного захворювання є тривалий стаж роботи (35 років ) в умовах несприятливого мікроклімату і запиленості, яка перевищувала гранично допустимий рівень. Це явилось слідством порушення керівництвом підприємства, де він працював, ст. 13 Закону України "Про охорону праці", якою передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Вперше за висновком Криворізької профпатологичної МСЕК Дніпропетровської області від 15.06.94р №1400 йому встановлена з 07.06.1994 року стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25% довічно по професійному захворюванню, а саме: Пиловий бронхіт (захворювання професійне). Згідно наказу по ПАТ "ПівнГЗК" від 15.07.1994р № 218 йому були призначені щомісячні виплати по відшкодуванню збитку в зв'язку з утратою здоров'я в розмірі 46 3531 крб., а також одноразова виплата 46353125 крб. Вдруге за висновком Криворізької профпатологичної МСЕК Дніпропетровської області № Д01А01 254098 от 03.10.2001р. йому встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 35% довічно і визнано інвалідом третьої групи по професійному захворюванню: Пиловий бронхіт 1-2 ст. (захворювання професійне). В зв'язку з значним погіршенням здоров'я і довготривалим та малоефективним лікуванням висновком Криворізької профпатологичної МСЕК Дніпропетровської області 03.08.2010 р. йому встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 70% довічно і визнано інвалідом другої групи по професійному захворюванню, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень 3-ї ст.. Пиловий бронхіт 3-ї ст. загострення середнього ступеня важкості. Легенева недостатність 3-ї ст. Пневмофиброз. Хронічне легеневе серце 1-2 ст. (захворювання професійне з 1994 року). Професійне захворювання негативно відобразилося на його професійній діяльності. В подальшому він змушений був залишити працю на ПівнГЗК і жити на мізерну пенсію. При цьому також погіршився його життєвий устрій, в зв'язку з чим доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Він не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні. Все це постійно негативно позначається на його душевному стані. На момент установлення йому вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (1994рік) втрати працездатності питання щодо відшкодування моральної шкоди регулювалося Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472. Крім того, до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав строки позовної давності, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року, не застосовується (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.95р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ", рішення Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008року № 20 - рп/2008). Враховуючи положення ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ступеню та тривалості моральних страждань з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за №4 від 31.03.95 р. і відповідно частині 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Навіть добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України. Таким чином питання відшкодування моральної шкоди людині незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання ЦК, який є основним актом цивільного законодавства України. На час ушкодження здоров'я діяла ст. 173-1 КЗпП України. При заподіянні здоров'ю громадянина шкоди, пов'язаної з виконанням ним трудових обов'язків, відшкодування моральної шкоди відповідно до цієї статі, провадиться власником підприємства (установи, організації) або уповноваженим ним органом, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної шкоди потерпілого, порушили його нормальні життєві зв'язки і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За цих умов та обставина, що власник або уповноважений ним орган своєчасно відшкодовують потерпілому втрачений заробіток, не звільняє їх від відшкодування моральної шкоди. Вважає, що за таких обставин йому має бути відшкодована шкода, завдана ушкодженням здоров'я, яку він оцінює в 15 000,0 грн.. В судове засідання позивач не з'явився, звернувся до суду с заявою про підтримку позовних вимог і розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача позов не визнала, звернулася до суду с заявою про розгляд справи у її відсутність, в своїх письмових запереченнях зазначила, що на момент виникнення права у позивача щодо відшкодування шкоди (в тому числі і моральної), тобто 09 вересня 1996 року - діяли "Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків", затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993р. (далі - "Правила"). На момент звернення Позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, "Правила" втратили чинність на підставі Постанови КМУ № 807 від 11.07.2001р.; відповідно до ст.5 Цивільного Кодексу України, нормативний акт, який втратив чинність, зворотної сили не має. Крім того, згідно абзацу першого пункту 11 "Правил", моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Тобто, для відшкодування моральної шкоди, Позивач повинен був звернутись з відповідною заявою в установлений законом строк, який визначено пунктом 48 "Правил". Але [PERSON] з такою заявою ні до адміністрації комбінату, ні до профспілкового комітету, ні в комісію по трудових спорах, ні до суду - не звертався. Вважає, що у [PERSON] відсутнє законне право на відшкодування моральної шкоди. Наказом МОЗ України від 22.11.95р. N 212 затверджено "Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків", який був чинний на той час (далі Порядок), згідно з п.п. 1.1. п.1 обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди потерпілим на виробництві покладено на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). Відповідно до пункту 48 "Правил", спори між потерпілим або іншими заінтересованими особами і власником щодо права на відшкодування шкоди визначення або перерахування її розміру, а також наявності порушення правил охорони праці, визначення ступеня провини власника і потерпілого та інших умов, від яких залежить розмір відшкодування шкоди, вирішуються в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Ст. 233 КЗпП України, передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся за захистом своїх прав 24.12.2014р., тоді як право на відшкодування шкоди виникло у нього 15.06.1994 року - з моменту встановлення професійного захворювання. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску строку, встановленого ст.233 КЗпП України з поважних причин (наприклад у зв'язку з хворобою), суд може поновити цей строк. Але доказів, підтверджуючих поважність пропуску строку позовної давності суду не надано і це дає право вважати, що позивачка пропустила строк для звернення до суду без поважних причин, а тому у позові просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працював у шкідливих умовах на ВАТ "ПівнГЗК": машиністом авто - вантажної універсальної машини АГМУ, машиністом дрезини ДГКУ, слюсарем по ремонту залізничного цеху в умовах кар'єру понад 35 років із загального стажу 47 роки. Вперше за висновком Криворізької профпатологичної МСЕК Дніпропетровської області від 15.06.94р №1400 [PERSON] встановлена з 07.06.1994 року стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25% довічно по професійному захворюванню, а саме: Пиловий бронхіт (захворювання професійне). Згідно наказу по ПАТ "ПівнГЗК" від 15.07.1994р № 218 йому були призначені щомісячні виплати по відшкодуванню збитку в зв'язку з утратою здоров'я в розмірі 46 3531 крб., а також одноразова виплата 46353125 крб. (а.с.10). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 15.06.1994 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 15.06.1994 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваж ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 23 червня 1993 року № 472. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 І України). Однак, до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповіді ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди). З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я смертю (п. З ч. 1 ст. 268 цього Кодексу). Таким чином, хоча [PERSON] і перебував з ПАТ "ПівнГЗК" у трудових відносинах, спір виник з приводу заподіяння позивачеві моральної (немайнової) шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та наказу по ПАТ "ПівнГЗК" від 15.07.1994р № 218 , яким позивачу призначені страхові виплати і яким відповідач фактично визнав, що доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умовах праці, були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 . Статтею 12 Закону України "Про охорону праці" в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Дослідивши надані докази, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки він переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя, суд вважає, що саме ПАТ "ПівнГЗК", на якому працювала позивач і яке заподіяло йому моральну шкоду, повинно її відшкодувати. Проте, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд вважає , що позов належить задовольнити частково, оскільки відповідно до абз.2п.11 Правил, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, який на час виникнення спірних правовідносин становив 17грн. Таким чином, розмір моральної шкоди, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивачки, не може перевищувати 2 550 грн. Доводи представника відповідача, що позивачем пропущено тримісячний строк є безпідставними. Згідно ст..233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду. До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст..83 ЦК УРСР 1963 року не застосовується (п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди"). З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров" я або смертю (п.3ч.1ст.268 цього Кодексу). Також не можуть бути взятими до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався с заявою про відшкодування шкоди до підприємства, оскільки він скористався своїм Конституційним правом, завернувшись до суду з даним позовом. На підставі "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472.,ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial