Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

03.01.2020 (конверт) позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.08.2009 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 15000 грн. на платіжну картку. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь- якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач станом на 01.12.2019 року має заборгованість - 450029,68грн., яка складається з наступного: 19398,46 грн. - заборгованість за кредитом; 0 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 0,00 грн.- заборгованість за простроченими відсотками, 2847,04 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, 427784,18 нарахована пеня. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по договору в розмірі 135762,20 гривень, яка складається з 19398,46 грн. -заборгованість за кредитом, 2847,04 грн. відсотки за користування кредитом та пеня за період з 12.08.2019 року по 01.05.2018 року у розмірі 113516,70 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 17.01.2020 року прийнято позовну заяву та відкрито спрощене провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити з викликом сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому заявлено про застосування строків позовної давності, в якій відповідач заперечує проти задоволення позову, зазначаючи про його необгрунтованість та безпідставність. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав до суду відзив , а також заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12.08.2009 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якої він виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту - «Кредитка «Універсальна», а також підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду.У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційним Банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До позову банк додав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно статей 526,527,530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Сторони зобов`язані дотримуватися умов укладено договору та виконувати взяті на себе зобов`язання у встановлений договором строк (термін) його виконання, що передбачено ст.ст. 562, 530 ЦК України. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач має заборгованість. Таким чином, відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідач просив суд застосувати до заявлених вимог позовну давність. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (статті 256 та 257 ЦК України). Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом, остання оплата за договором відповідачем була вчинена у лютому 2016 року (а.с.14зв. - 03.02.2016 року на суму 26,23 грн.) Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності у даних правовідносинах необхідно відліковувати, з березня 2016 року, з дати несплати чергового платежу за договором. Банк з даним позовом у цій справі про стягнення заборгованості звернувся поштою 03.01.2020 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого законом, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зі свого боку позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску.Банк не надав належних доказів щодо строку дії банківської карти. У заяві підписаній відповідачем цей строк не зазначено.При цьому суду не було надано доказів про бажання та будь-які дії відповідача щодо перевипуску та отримання ним нової картки. Докази отримання відповідачем перевипущенних карток та доказів звернення відповідача до банку із заявою про перевипуск кредитних карток представник відповідача також суду не надав. Згідно п.7 частини тринадцятої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п.31 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Крім того, оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 частини тринадцятої ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи), у тому числі й щодо стягнення пені. Таким чином, враховуючи ту обставину, що останній платіж відповідачем було здійснено у лютому 2016 року (а.с. 14зв), а з позовом до суду Банк звернувся лише 03.01.2020 року (а.с.1,48), тобто поза межами трирічного строку позовної давності визначеного вимогами ст. 257 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Вказані обставини свідчать про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, про застосування якого заявлено стороною відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог. Застосовуючи строк позовної давності, суд також враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду допустимих та достовірних доказів на підтвердження дотримання Банком трирічного строку звернення до суду з позовом. З огляду на викладені обставини, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed