Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] (далі-відповідач, [PERSON]В.) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 28 лютого 2007 р. Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 28.02.2007 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2500.00грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з невиконанням відповідачем належним чином зобов'язання за договором, у нього станом на 31.05.2016 року виникла заборгованість на загальну суму 22597,03 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Розгляд справи неодноразово відкладався у звязку з неподанням позивачем документів, які витребувались ухвалами суду за заявою представника відповідача, а також у звязку з технічними неполадками системи відеоконференцзвязку, що пітвердується відповідними актами, які містять матеріали справи. Представник позивача, який брав участь в режимі відеоконфереції, позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити. Окрім того, позивач на виконання вимог ухвал суду долучив до матеріалів справи копії : розрахунку заборгованості, умов та правил надання банківських послуг, довідки про строк дії карток, довідки щодо встановлення кредитних лімітів, виписки по рахунках, анкети-заяви від 20.04.2011року, довідки про умови кредитування, витягів з наказів, тощо. Відповідач та його представник в судових засіданнях позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення. Зокрема, зазначали, що: договір б/н від 28.02.2007 року не відповідає вимогам ст.1055 ЦК України, умови, визначені в договорі є несправедливими; позивачем до позовної заяви не долучено доказів надання кредиту саме на підставі заяви-анкети від 28.07.2007 року, оскільки розрахунок заборгованості подано з 01.09.2013року, тоді як договір укладено у 2007 році. Також звертали увагу суду на ту обставину, що: позивачем до позовної заяви та відповідачу долучено два різних примірника умов та правил надання банківських послуг; до матеріалів справи не долучено памятки клієнта та тарифи, які разом із заявою, умовами та правилами надання банківських послуг мали б складати договір про надання банківських послуг. Окрім того, відповідач не погоджується з доказами, які були надані банком на підтвердження строку дії кредитної картки №4149…9133 до 02.2014 року, зазначаючи, що у вказаний період платіжні картки видавались на строк до трьох років. Також відповідач та його представник вважають безпідставними посилання банку на ту обставину, що підписану відповідачем заяву-анкету від 20.04.2011року та видану на її підставі картку №4149…9033 привязано до вже відкритого рахунку №4149……9133, оскільки вважає підписання такої заяви-анкети та видачу на її підставі нової картки новим договором, який не є підставою позовних вимог у даній справі. Окрім того, у своїх письмових та усних поясненнях представник відповідача зазначає про пропуск позовної давності як щодо суми кредиту та нарахованих відсотків, так і щодо неустойки, у звязку із чим ним було подано заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності, відтак, просить у позові відмовити (а.с.70, 85-88, 187-193, 229-230, том І). Суд, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, надавши оцінку долученим до матеріалів справи доказам, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне: Судом встановлено, що 11.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2500,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява із памяткою клієнта, "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які були надані позичальнику для ознайомлення, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві (а.с.5). При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Разом з цим, суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи так і не долучено належних доказів того, що саме долучені позивачем [PERSON] та правила надання банківських послуг до матеріалів справи, а копії відповідачу (в різних редакціях), були надані відповідачу для ознайомлення 11.03.2007року. Зокрема, неодноразові вимоги ухвали суду надати належні докази чинності тих чи інших умов та правил надання банківських послуг, які діяли станом на 11.03.2007року, залишені позивачем без виконання. Однак, зважаючи на ту обставину, що відповідачем в судовому засіданні визнано факт підписання заяви-анкети від 11.03.2007року, отримання кредиту у розмірі 2500грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, відтак, суд у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, бере до уваги умови кредитування, які викладені в заяві-анкеті від 11.03.2007 року і визнані відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору-приєднання від 11.03.2007року відповідачу видано кредитну картку за №4149…9133, із виписки по рахунку якої вбачається, що остання оплата була проведена відповідачем 21.04.2011 року в розмірі 50грн. і станом на 21.04.2001року заборгованість становила 605,30грн. і вподальшому, по вказаному рахунку нараховувались тільки відсотки та штрафні санкції (а.с.96-100, том І). Дані обставини визнані сторонами у справі. У звязку із підписанням відповідачем з ПАТ КБ «Приватбанк» заяви-анкети 20.04.2011 року, сума заборгованості в розмірі 645,30 грн. 21.04.2011року перекинута банком з картки №4149…9133 як заборгованість на кредитну картку №4149…9033, яка видана відповідачу на підставі вже нового договору-приєднання від 21.04.2011 року (а.с.103, том І). Відповідно до умов заяви-анкети від 11.03.2007року, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Натомість, як вбачається з довідки банку, термін дії картки №4149…9133 (дата відкриття 28.02.2007) - 02.2014 року, термін дії картки №4149…9033 (дата відкриття 20.04.2011) - 01.2015 року (а.с.101, том І), відтак, суд не погоджується з доводами позивача, що карта №4149…9033 привязана до заяви-анкети від 11.03.2007року і вважає підписання сторонами заявианкети 20.04.2011року новим договором-приєднання з терміном дії до 01.2015року. З огляду на термін дії картки №4149…9133 - 02.2014 року, відсутністю в матеріалах справи доказів, що така картка була втрачена чи вилучена банком до 21.04.2011року, відсутністю будь-яких письмових розпоряджень відповідача як володільця картки щодо перерахування суми заборгованості з одної картки на іншу, а також зважаючи, що в заяві-анкеті від 20.04.2011року відсутні будь-які посилання на договір 11.03.2007року, картки, видані за вказаними заявами-анкетами мають різні терміни дії, і те, що договір-приєднання від 20.04.2011року не був підставою позовних вимог згідно наявної в матеріалах справи позовної заяви, за відсутності відповідних заяв позивача про зміну підстав позовних вимог, суд вважає, що заборгованість відповідача по кредиту за договором від 11.03.2007року складає 605,30грн. Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язався погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, базова процентна ставка становить 36% з розрахунку 360 днів у році. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. У справі № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року Верховним Судом України висловлена правова позиція, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 267 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені у справах №6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-127 цс14 від 22 жовтня 2014 року Верховним Судом України. Як вбачається з договору від 11.03.2007року, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Оскільки строк дії картки за договором-приєднання 11.03.2007року визначено 02/2014, відтак, строк позовної давності щодо заборгованості по кредиту позивачем не пропущено. Однак, зважаючи, що порушення зобовязання відповідача з оплати чергових щомісячних відсотків відбувалось з квітня місяця 2011року, беручи до уваги період нарахування банком відсотків згідно позовних вимог до 31.05.2016року та дату звернення банку до суду з даним позовом-згідно поштового штемпеля на конверті 04.07.2016року, а також за наявності заяви відповідача про застосування до заявленої заборгованості строків позовної давності, визначених ст.ст.257-261 ЦК України, до стягнення підлягають відсотки за користування кредитом, обчислені за період з 03.07.2013 року до 31.05.2016 року в розмірі 1249,34грн. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 549 ЦПК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Що стосується заявленої до стягнення 3000грн. заборгованості по пені та комісії, то суд зазначає, що в цій частині позовні вимоги належним чином не обґрунтовані позивачем, зокрема, не розмежовано розміру пені та розміру комісії, не зазначено за якою процентною ставкою та за якими тарифами нарахована комісія, на підставі яких умов договору банком\~ нарахована комісія та пеня. Разом з цим суд зазначає про неможливість на підставі позовної заяви та розрахунку визначити правову природу заявлених до стягнення 3000грн. пені та комісії, оскільки згідно позовних вимог та розрахунку ця сума визначена як заборгованість за пенею та комісією, однак, в підсумковій частині розрахунку заборгованість в розмірі 3000грн. визначено як нарахована комісія (а.с.4, том І). Відтак, дані обставини позбавляють суд можливості визначити правову природу таких нарахувань та перевірити\~ правильність та підставність таких нарахувань у відповідності до умов договору, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Як вбачається з позовної заяви, відповідно до п. 8.6 [PERSON] та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Разом з цим, відповідно до [PERSON] та правил надання банківських послуг, долучених до позовної заяви, пункт 8.6 яких визначено порядок нарахування штрафу за порушення зобовязань позичальника строком більше ніж 120днів. З огляду на викладене, а також зважаючи на ту обставину, яка описана судом попередньо, що за відсутності в матеріалах справи доказів, що саме долучені банком до матеріалів справи [PERSON] та правила надання банківських послуг, були надані відповідачу для ознайомлення 11.03.2007року і були чинні станом на березень 2007року, і відповідно, мали б бути підставою позовних вимог у даній справі, позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності нарахування штрафних санкцій по строках порушення зобовязання (30 чи 120 днів) чи вирішити питання застосування позовної давності. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved