Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення процентів річних за прострочення сплати боргу за кредитним договором. В ході слухання справи позивачем було уточнено розмір позовних вимог, які в остаточній редакції зводяться до наступного, 28.04.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 215/12-07-0282. 10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Відповідно до п.1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100000,00 дол. США. Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти позичальникові, що підтверджується заявою на видачу готівки від 28 квітня 2007 року. У порушення умов договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 25.02.2020р. має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 73477,58 дол. США. В законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору», та «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Сторони визначили як строк дії договору - до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів та за користування ними та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору (п.7.1 Договору кредиту), кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - до 15 квітня 2022 року (п.2.3 договору кредиту), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням. Рішенням суду №266/5948/18 від 20.08.2019 р. встановлено, що відповідачка не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 15.04.2022р., у задоволені позову відмовлено, у зв`язку з пропуском позовної давності, та підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 14-254цс19 міститься правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти та пеня за процентами, а також штрафні санкції передбачені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності до кінця дії кредитного договору, що складає за період з 23.07.2017р. по 25.02.2021р.: сума заборгованості за ставкою 3% на тіло кредиту 7923,50дол.США, що еквівалентно 221455.49грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на відсотки за користуванням кредитом 323,25дол.США, що еквівалентно 9034,46грн., а загалом 8246,75 дол. США, що еквівалентно 230489,95грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками передбаченими ст. 625 ЦК України за прострочення сплати боргу за кредитним договором в сумі 8246,75 дол. США, що еквівалентно 230489,95грн. та стягнути судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10.08.2020р. позовну заяву направлено до Приморського районного суду міста Маріуполя за підсудністю. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 11.09.2020р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 23.10.2020р. по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 11.11.2020 р. відповідачка [PERSON] до суду надала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позов подано за відсутності обґрунтованих документально підстав та всупереч рішенню Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 р. по справі № 266/5948/18, яким зокрема зазначено, що банк втратив право позову по зазначеному кредитному договору №215/12-07-0282 від 28.04.2007 р. у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 18.12.2020р. представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити у повному обсязі, оскільки станом на сьогодні не існує жодного рішення про припинення договору кредиту чи іпотеки, строк його не закінчився, так як додатковими угодами до спірного договору був змінений кінцевий термін погашення кредиту з 15.04.2014р. на 15.04.2019р. 10.02.2021р. відповідачка [PERSON] до суду надала заперечення на відповідь позивача, в яких просила у задоволенні позову відмовити, зазначила, що строк користування кредитним договором №215/12-07-0282 від 28.04.2007 р. сплив 16.07.2013р., тому строк позовної давності сплив 16.07.2016р., а за даними взаємовідносинами спір вже врегульований рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 р. по справі № 266/5948/18. 04.03.2021р. представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву. 09.03.2021р. відповідачка [PERSON] до суду надала заперечення на уточнену позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити, оскільки строк користування кредитним договором №215/12-07-0282 від 28.04.2007 р. сплив 16.07.2013р., тому строк позовної давності сплив 16.07.2016р., а судами першої та апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачу. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 10.06.2021р. по справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду. Представник позивача Дегтярьов Є.В., що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути за відсутністю представника банку. Відповідачка [PERSON] до суду надала заяву, якою просила справу розглянути за її відсутності, за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Зобов`язання, відповідно до статті 524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Відповідно до ст. 12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 28.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладено договір кредиту № 215/12-07/0282, за яким остання отримала грошові кошти в сумі 100000 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних зі строком погашення основної заборгованості до 15 числа кожного місяця, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15.04.2014 року (а.с. 81-87). Правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" є ПАТ "Укрсоцбанк", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство "Укрсоцбанк". Додатковою угодою № 1 про внесення змін до договору кредиту № 215/12-07-0282 від 28.04.2007 року, від 20.10.2008 року укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] визначено, що сторони домовилися про те, що з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 15 процентів річних (а.с. 88). Додатковою угодою № 3 від 11.09.2009 року про внесення змін до договору кредиту № 215/12-07-0282 від 28.04.2007 року, укладеною між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] , сторони дійшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умови кредитування, а саме: викласти перший абзац п.1.1 та п.п.1.2 Договору в новій редакції: "1.1. Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 100000 доларів США зі сплатою 15 процентів річних, надалі за текстом "Кредит" та кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 15 квітня 2019 року (включно), на умовах визначених цим Договором." Крім того визначено, що всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково слід розглядати в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Також сторони домовилися, що у разі порушення Позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4.1 Договору та/або Кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 днів, Кредитор має право вимагати дострокового погашення Кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення Позичальника. Позичальник в свою чергу зобов`язується достроково погасити в повному обсязі Кредит, нараховані проценти, можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного повідомлення Кредитора (а.с. 89-90). З договору про внесення змін № 5 від 04.11.2011 року до Договору кредиту №215/12-07-0282, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] вбачається, що кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту визначено до 15 квітня 2019 року (включно) (а.с. 93-103). Додатковою угодою № 6 від 04.11.2011 року про внесення змін до договору кредиту № 215/12-07-0282 від 28.04.2007 року, укладеною між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] визначено п.1.1. Договору у новій редакції: кредитор надає позивальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США зі сплатою 15 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 квітня 2022 року (а.с. 109-110). Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 р. № 266/5948/18, у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, до того ж у кредитному договорі вказаний пункт чітко визначений, то з 22.11.2012 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся до суду лише 03 жовтня 2018 року (дата поштового штемпеля), тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. Також відмовлено у задоволенні позову тому, що договір поруки укладений між банком та [PERSON] є припиненим з огляду на те, що змінюючи основне зобов`язання без згоди останнього, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності в розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК України. Встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання та надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000 доларів США, що підтверджується розпорядження про видачу грошових коштів, проте відповідачі належним чином не виконали умови договору. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту № 215/12-07-0282 від 28.04.2007 року слід, що станом на 04.09.2018 року у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 73477,58 доларів США - сума заборгованості за кредитом, 67687,12 доларів США - сума заборгованості за відсотками (а.с. 168-177). Відповідно до постанови Донецького апеляційного суду від 04.12.2019р. рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 р. №266/5948/18 залишено без змін, встановлено, що приймаючи до уваги умови Договору кредиту, в редакції Додаткової угоди № 5 від 04 листопада 2011 року з внесеними до нього змінами Додатковою угодою № 6 від 04 листопада 2011 року, апеляційний суд вважає, що строк користування кредитом, відповідно до пункту 4.4 цього договору, вважається таким, що сплив, через 90 днів після нездійснення [PERSON] щомісячного платежу на повернення кредитних коштів, тобто 14 липня 2013 року. Оскільки за умовами цього пункту договору кредиту позичальник зобов`язана була протягом одного робочого дня Кредитора, після спливу строку користування кредитом погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, тобто 15 липня 2013 року, тому початком перебігу позовної давності є 16 липня 2013 року та саме з цього моменту у позивача виникало право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Банк з 16 липня 2013 року мав можливість звернутися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором кредиту, проте звернувся до суду з даним позовом 03 жовтня 2018 року, тобто зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідач. Судом першої інстанції неправильно визначено сплив строку користування кредитом, початок перебігу позовної давності та сплив строку позовної давності, але це не привело до неправильного вирішення позову щодо стягнення заборгованості за Договором кредиту з боржника [PERSON] , оскільки висновок суду про відмову у задоволенні позову до неї за спливом строку позовної давності є правильним (а.с. 178-188). Судом також встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду від 04.12.2019р. визначено строк користування кредитом, який сплив 14 липня 2013 року, а строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за договором кредиту сплив 16 липня 2016р. та кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту визначений п.2.3. Договору кредиту до 15 квітня 2022 року, але поняття «строк договору» та «строк зобов`язання» не є тотожними. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність грошового зобов`язання, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N916/190/18 (провадження N 12-302гс18) (постанова ВП ВС від 08.11.2019 р., №127/15672/16-ц, 14-254цс19). Зважаючи на те, що умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит до 15 квітня 2022 року, права та інтереси банку мають забезпечуватись шляхом застосування частини другої статті 625 ЦК України. Згідно з розрахунком 3% річних у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором № 215/12-07-0282 від 28.04.2007р. за період з 23.07.2017р. по 25.02.2021р., сума заборгованості за ставкою 3% на тіло кредиту склала 7923,50дол.США (1313 днів), що еквівалентно 221455.49грн.; сума заборгованості за ставкою 3% на відсотки за користуванням кредитом склала 323,25дол.США (1313 днів), що еквівалентно 9034,46грн., а загалом 8246,75 дол.США, що еквівалентно 230489,95грн. (а.с. 225). Із вимогою про стягнення із відповідача 3% річних позивач звернувся до суду 24 липня 2020 р., що підтверджується поштовим конвертом. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що грошове зобов`язання не виконано боржником, хоча суму заборгованості за ним не стягнуто рішенням суду, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, кредитний договір діє. Рішенням суду його не визнано припиненим, а позивач пред`явив вимогу про стягнення 3% річних за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, на суму не виконаного грошового зобов`язання, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» слід стягнути суму заборгованості за відсотками передбаченими ст. 625 ЦК України в сумі 8246,75дол.США, що еквівалентно 230489,95грн., задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до ч.3 ст.176 ЦПК України, у разі зменшення розміру позовних вимог, питання про повернення суми судового збору вирішується відповідно до закону. Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч.2 ст.7 цього ж Закону). Згідно меморіального ордеру № 928397 від 27.02.2020 року позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 9653 грн. 12 коп. (а.с. 4). Таким чином, з урахуванням зменшення позовних вимог, слід повернути позивачу надмірно сплачену ним суму судового збору за подання позову до суду, що становить 6195,77 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3457,35 гривень На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved