Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

12.03.2020 року позивачка звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS] , якою вона користується більше 40 років та зобов`язати Виноградівську міську раду провести приватизацію займаної нею квартири у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Позовні вимоги обґрунтовує тим, що проживає в даній квартирі з 1977 року і після смерті чоловіка є її єдиним наймачем. Як єдиний наймач та особа, що не має іншого житла, [PERSON] , 10.10.2018 року звернулася до керівника органу приватизації, голови Виноградівської міської ради, з заявою до якої додала передбачені законом документи з проханням оформити передачу найманої квартири у приватну власність. Листом від 09.11.2018 року №02-9/1692 Виноградівська міська рада відмовила позивачці у проведенні цієї дій, пославшись на неможливість приватизації квартири, через неналежність її до власності територіальної громади міста. Не погоджуючись з відмовою, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право на приватизацію, належної до комунальної власності територіальної громади м. Виноградів, однокімнатної квартири [ADDRESS] та зобов`язати Виноградівську міську раду провести приватизацію вищезгаданого житлового приміщення. Окрім цього, відповідно до заяви від 27.05.2020 року (а.с.83), позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею витрати на отримання правової допомоги у сумі 29 700 грн. Ухвалою судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17.03.2020 року провадження по справі відкрито та призначено справу до підготовчого розгляду на 07.04.2020 року. Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.05.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, а тому суд вирішив проводити розгляд справи у відсутності відповідача в заочному порядку, про що постановив ухвалу, оскільки на проведенні розгляду наполягав позивач. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, однак надали письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримали, обставини справи підтвердили. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечували. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії паспорта гр. України (а.с.10, зворот) в будинку [ADDRESS] , зареєстрована з 16.02.1977 року позивачка - [PERSON] , [INFO] . Згідно Акту від 17.08.2018 року, затвердженого Виноградівським міським головою (а.с.18-19), у квартирі [ADDRESS] проживає наймачка [PERSON] . Відповідно до копії довідки КП "Виноградівське районне БТІ"(а.с.14), будинок [ADDRESS] є трьохквартирним, загальною корисною площею 176,2 кв.м., житловою 93, 5 кв.м. Розмір квартири №1 становить: загальна площа 45,0 кв.м.;\~ житлова площа 18,2 кв.м. Виноградівським РБТІ 27.10.2015 року, на замовлення Виноградівської міської ради, виготовлено техпаспорт на одноповерховий трьохквартирний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Згідно даних цього технічного паспорту цей об`єкт інвентаризації складається з 3-х квартир та коридору площею 13,4 кв.м.: кв.№1 площею 45,0 кв.м.; кв.№2 площею 43,1 кв.м.; кв.№3 площею 74,7 кв.м.; всього 176,2 кв.м. (а.с. 19-21). Наявність технічного паспорту свідчить про те, що будинок не є об`єктом самочинного будівництва. Чоловік позивачки (а.с.10, зворот) - [PERSON] , який помер [INFO] , як наймач квартири, сплачував за життя плату за її найм, про що свідчить розрахункова книжка по оплаті за квартиру та комунальні послуги.(а.с.76-80). Державне майно радгоспу «8 березня», створеного згідно постанови ЦК КП України і Ради міністрів УРСР від 10.08.1976 р. №380 (а.с.81-82), було приватизовано 15.10.1996 року товариством покупців радгоспу «8 березня».(а.с.74-75). Земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, знаходиться в комунальній власності і в розпорядженні Виноградівської міської ради, що підтверджується листом управління Держземагенства у Виноградівському районі від 12.06.2013 року №01-08/1938. (а.с.27). Для оформлення своїх прав на квартиру, позивачка звернувся до Виноградівської міської ради із заявою про приватизацію квартири (а.с.12), однак їй було відмовлено листом № 02-9/1692 від 09.11.2018 року (а.с.13). Відмова була аргументована тим, що будинок по [ADDRESS] не відноситься до спільної власності територіальної громади міста Виноградів, у комунальну власність не передавався та не перебуває ні в господарському віданні, ні в оперативному управлінні Виноградівської міської ради Закарпатської області та її виконавчих органів. Факт проживання позивачки у спірній квартирі, в якості наймача, сторонами не оспорювався, а отже не підлягає додатковому доказуванню в суді. 15.10.1996 року відбулась приватизація державного майна радгоспу «8 березня» (а.с. 74-75), а державний житловий фонд, що знаходився у віданні радгоспу (в тому числі і трьохквартирний житловий будинок, в якому розташована квартира яку наймає позивач), в силу імперативного припису п.9 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12), мусив перейти у власність територіальної громади м. Виноградів. Це підтверджується і п.58 Правових позицій, висловлених судовою\~ колегією\~ в цивільних справах Верховного Суду України, в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, де зазначено - що Законом 2482-12 «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено правонаступника цього житлового фонду, у разі банкрутства, припинення\~ діяльності підприємства, установи, організації внаслідок ліквідації або приватизації функції\~ власника житлового фонду переходять до відповідної ради (її виконавчих органів) незалежно від часу закінчення оформлення акта його приймання - передачі, в тому числі обов`язки по виконанню умов договору найму жилого приміщення, тощо. Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Як встановлено статтею 2 Закону №2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Такі випадки визначені в ч. 2 ст. 2 цього Закону, відповідно до якої не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 11.08.2016 року у справі 299/1923/16-ц (а.с.65-67), яке залишено в силі рішенням Закарпатського апеляційного суду від 28.01.2020 року (а.с.68-71) надано критичній оцінці реєстрація права власності на спірний будинок за ФГ "Колос", яка відбулась у 2015 році на підставі в подальшому скасованого рішенні суду та зазначено про порушення законів про приватизацію житлового фонду під час вчинення даних дій. В цих же рішеннях, які набрали законної сили, констатовано, що будинок [ADDRESS] не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, так як він не виконував виробничих функцій та не входив до завершеного циклу виробництва. У зв`язку з цим ФГ "Колос" було зобов`язано передати вищезазначений будинок, а Виноградівській міській раді прийняти його у комунальну власність. Як вбачається з матеріалів справи та вищевказаних судових рішень, з жовтня 1996 року функції власника державного житлового фонду, що перебував у віданні радгоспу «8 березня», до складу якого входила і квартира яку наймав позивач, перейшли до Виноградівської міської ради Закарпатської області (її виконавчого органу). Тому суд вважає, що права позивача підлягають захисту а позовні вимоги задоволенню, шляхом визнання його права на безоплатну приватизацію квартири та зобов`язання Виноградівської міської ради здійснити її приватизацію на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". У зв`язку із задоволенням позову з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір сплачений за звернення до суду за позовними вимогами у визначеному законом розмірі. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 29 700 гривень, до складу якої входить вартість усної юридичної консультації, надання юридичної інформації, вартість підготовки проекту позовної заяви, вартість участі (представництва) в судових засіданнях у суді першої інстанції. Підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати, які підтверджуються угодою про представництво та надання правової допомоги від 10.02.2016 року укладеною між [PERSON] та адвокатом адвокатського об`єднання "Егіда" (а.с.84) ордер серії ЗР №44148 від 01.03.2020 року, актом виконаних робіт від 21.05.2020 року (а.с.87) та квитанціями від 31.08.2016 року, від 30.09.2017 року, від 22.10.2018 року, від 19.12.2019 року, від 21.05.2020 року (а.с.88-89) на суму 29 700,00 грн. Враховуючи, що сторона відповідача не оспорювала суму понесених витрат позивачем на отримання правової допомоги, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу та вартості роботи адвоката при здійсненні ним своїх професійних обов`язків. Дана позиція чітко переплітається із правовим висновком здійсненим у постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 24.11.2020 року у справі №911/4242/15. З огляду на викладене суд вважає, що відшкодуванню витрат, понесених позивачем на правову допомогу, підлягає сума у розмірі 29 700,00 грн.

Outcome: approved