Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в котрій зазначено, що згідно договору купівлі-продажу від 30 травня 1992 р. вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . В даному будинку з 1990 р. зареєстрована її донька [PERSON] , 1990 р.н., яка в 2008 році, зібравши всі свої речі, покинула належний їй будинок. До цього часу їй невідомо місце проживання відповідачки. За комунальні послуги відповідачка не сплачує, будинком не цікавиться, не ставиться до нього як до свого постійного єдиного місця проживання, її особистих речей в будинку немає. У користуванні житлом ніхто ніколи відповідачці не перешкоджав. При її зверненні до Управління праці та соціального захисту населення Яготинської РДА з метою призначення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, з"ясувалося, що оскільки в належному їй будинку зареєстрована відповідачка, при призначенні субсидії буде братися їх дохід, що в свою чергу зменшить розмір державної допомоги. Таким чином, реєстрація відповідачки у належному їй будинку створює перешкоди у володінні та користуванні її майном та позбавляє її можливості у повній мірі використовувати свій об"єкт права власності, негативно впливає на її матеріальний стан, що порушує її права. Просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування належним їй будинком. В судове засідання позивачка не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в заяві до суду просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації особи можливе на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони проживають по сусідству з позивачкою. [PERSON] проживає в будинку разом із своєю матір"ю. Донька позивачки за місцем проживання відсутня більше 10 років, її речей в будинку немає. Місце знаходження та місце проживання [PERSON] невідоме. Останній раз вони бачили доньку позивачки, коли вона ходила до школи, у 2002 році. В судовому засіданні установлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30 травня 1992 р. позивачка є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , (а.с. 6-7, Витяг про державну реєстрацію прав, а.с. 8). У вищевказаному будинку з 1990 року зареєстрована донька позивачки [PERSON] , яка в 2008 році, зібравши всі свої речі, покинула належний позивачці будинок, (довідка та відповідь Червонівської сільської ради, а.с. 9,14). Відповідачка понад один рік у належному позивачці будинку не проживає без поважних причин, в зв"язку з чим суд вважає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved