Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

09.11.2017 [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] з вимогами: визначити наступні способи участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO]: зустріч у кожні перші та треті вихідні місяця з 8.00 години суботи до 17.00 години неділі з обов"язковим поверненням дитини до постійного місця проживання о 17.00 годині неділі; необмежене спілкування з сином особисто, засобами телефонного зв"язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною; періодичні відвідування сина у вільні від роботи дні за місцем його проживання з матір"ю з можливістю необмеженого пересування по території м. Зміїв; сумісний відпочинок та оздоровлення сина з батьком з виїздом на місце відпочинку в літній період строком 15 днів з правом забирати дитину з місця його постійного проживання після завчасного (не пізніше 7 днів) повідомлення матері [PERSON]; зобов"язати [PERSON] не пізніше як за два дні до дня зустрічі з сином, надати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, засобів телефонного, поштового, електронного зв"язку, а уразі настання таких змін, повідомити про це особисто на наступний день з дня настання таких обставин. В обґрунтування позову зазначив, що з 23.11.2013 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. З квітня 2017 фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою [PERSON] припинилися, у зв"язку з чим він виїхав на проживання до с. Андріївка Балаклійського району Харківської області, де проживає на даний час. З цього часу постійно намагається спілкуватися з сином, приїздить до дитини, однак відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з сином, у зв"язку з чим він має можливість спілкуватися з ним, лише коли той знаходиться у дитячому садку. Крім того, вказує про те, що у добровільному порядку сплачує кошти на утримання сина, офіційно працевлаштований, має будинок для проживання, в якому є кімната для сина. Після марних спроба вирішити з відповідачкою питання щодо його участі у спілкуванні з сином, він звернувся до служби у справах дітей Зміївської РДА Харківської області, де на засіданні комісії було розглянуто його заяву та складено висновок про визначення порядку участі у вихованні та спілкування з малолітнім сином [PERSON], з яким він повністю згоден. Просив позов задовольнити. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 10.11.2017 провадження у справі відкрито. 15.01.2018 відповідачем [PERSON] надано заперечення проти позову, в яких зазначає про те, що дійсно з позивачем перебуває у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. З самого початку відносини між нею та позивачем були напружені, відповідач неодноразово зраджував, вдома бував рідко, вихованням та матеріальним забезпеченням дитини не займався, у зв"язку з чим змушена була у 2017 звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. Крім того, вказує на негативний вплив позивача на психіку дітей, оскільки, коли приїздить, постійно чинить сварки, висловлює на її адресу погрози. На даний час триває досудове розслідування кримінального провадження у відношенні відповідача за фактом шахрайських дій. У зв"язку з чим, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 02.02.2018 позивачем надано відповідь на відзив (заперечення), в якій вказує не обгрунтовані доводи відповідачки, яка всіляко намагається його очорнити. Також, звертає увагу на те, що посилання відповідачки на його неадекватну поведінку не знаходять свого підтвердження, оскільки надані нею в якості доказів відповіді начальника Зміївського ВП вказують про те, що в ході перевірок заяв [PERSON] в діях [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення. Крім того, зазначає, що сплачувати кошти на утримання сина почав до рішення суду про стягнення аліментів, подавши відповідну заяву до бухгалтерії підприємства, в якому працює. 28.02.2018 відповідачем [PERSON] надано додаткові пояснення, в яких повторно вказує про наявність у відповідача [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, а також звертає увагу суду про те, що на даний час, відповідно до даних довідки з місця роботи, відповідач [PERSON] працював до 10.01.2018. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] наполягали на задоволенні позову з підстав, викладених у ньому. Представник позивача [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у спілкуванні з сином, що порушує право позивача на вільне спілкування з сином та брати участь у його вихованні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилася, у додаткових поясненнях, наданих до суду 28.02.2018 просила розгляд справи проводити за її відсутності (а.с. 88-92) Представник третьої особи служби у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Мартинова О.В. пояснила, що питання, яке є предметом позову неоноразово розглядалось на засіданні комісії. Вважала, що спосіб участі батька [PERSON] у вихованні свого малолітнього сина [PERSON], визначений у висновку комісії з питань захисту прав дитини Зміївської районної державної адміністрації від 24.08.2017 найбільшою мірою відповідає інтересам дитини та повністю враховує права батька. Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: З копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.04.2014, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, вбачається, що позивач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO] ( а.с. 10), що визнано сторонами, а відтак, вказана обставина, відповідно до ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов за місцем проживання [PERSON] від 08.08.2017 року, складеного комісією у складі голови Координаційної наради Мережко О.О., депутатів Андріївської селищної ради Лебідь Р.О., Сафонової В.В., за адресою: [ADDRESS], [PERSON] характеризується за місцем проживання добре, працює, до кримінальної відповідальності не притягувався. У будинку створені всі умови для проживання та розвитку малолітньої дитини. (а. с. 13). З даних довідки від 24.07.2017 за № 356 вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ "Бастіон-сервіс" з 20.02.2017 на посаді контролера відокремленого структурного підрозділу контролю об"єктів нафтогазової галузі. Дохід за уперіод з 20.02.2017 по 30.06.2017 становить 15106,81 грн. (а.с. 16) Зі службової характеристики на ім"я [PERSON] вбачається, що останній за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони (а.с. 17) Мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини. З урахуванням вимог ст.ст. 158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров"я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов»язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В ст. 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, обов'язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Зміївської районної державної адміністрації № 01-06/59 від 24.08.2017 року [PERSON] надано право спілкування з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], та брати участь у його вихованні. Враховуючи вік дитини та стан її здоров'я, визначено наступний порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON] - систематичні побачення кожної першої та третьої неділі місяця, з 08.00 години суботи до 17.00 години неділі, за місцем проживання батька з обов"язковим поверненням дитини до постійного місця проживання дитини (а.с. 11). Однак, не зважаючи на вище вказане [PERSON] перешкоджає позивачу спілкуватися з сином, що й змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Безпідставними є також посилання відповідача на те, що зустрічі батька з синами будуть завдавати шкоди фізичному та психологічному здоров»ю, що може позначитися негативно на його розвитку в майбутньому. Заперечення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У свою чергу відповідачем не надано доказів, що визначений позивачем спосіб участі у спілкуванні та вихованні дітей перешкоджатиме їх нормальному вихованню та доказів на підтвердження того, що порушуються її права та права малолітніх дітей. З наданих учасниками процесу відповідей начальника Зміївського ВП ГУ НП в Харківській області на ім"я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що за їх заявами неодноразово проводилися перевірки, в результаті яких встановлено відсутність події кримінального правопорушення (а.с. 19, 52-58), що, на думку суду, вказує на конфліктні, неприязні відносини між позивачем та відповідачем. Натомість, позивачем на обгрунтування доводів, викладених у позовній заяві, щодо добровільної участі у вихованні дитини, надано довідки № № 73-10 від 19.10.2017, 25-10 від 24.08.2017 про те, що [PERSON] приймає участь у вихованні дитини, допомагав під час ремонту дошкільного навчального закладу, з його заробітної плати відраховуються аліменти на утримання дитини (а.с. 14, 15, 18) Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Враховуючи вік дитини, конкретні обставини справи, сварки, які виникають між батьками, належить визначити наступний спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], який є оптимальним і відповідає інтересам сторін та, перш за все, інтересам малолітньої дитини: систематичні побачення батька із сином кожної першої та третьої неділі місяця, з 08.00 години суботи до 17.00 години неділі, за місцем проживання батька з обов"язковим поверненням дитини до постійного місця проживання дитини. Даний спосіб узгоджується із висновком комісії з питань захисту прав дитини Зміївської районної державної адміністрації № 01-06/59 від 24.08.2017 року. Оскільки в судовому засіданні сторонами визнано ту обставину, що відповідач [PERSON] перешкоджала позивачу [PERSON] у вихованні малолітнього сина, то слід зобов'язати її не перешкоджати у цьому. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial