Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивує тим, що з 1982 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. За час подружнього життя ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], магазин з міні -баром в [ADDRESS], транспортні засоби : УАЗ -452, реєстраційний номер [NUMBER], РТUGEOT PARTER - реєстраційний номер - [NUMBER], VOLKSVAGN T-5, реєстраційний номер [NUMBER]. На даний час шлюб між ними розірвано, однак вони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, а тому позивач [PERSON], з урахуванням уточнених позовних вимог, просить розділити спільне майно подружжя виділивши їй у власність -1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS]), автомобіль РТUGEOT PARTER - реєстраційний номер - [NUMBER], нежитлову будівлю магазину в [ADDRESS]. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя та про визнання права особистої приватної власності. Позов обгрунтовує тим, що дійсно 24.07.1982 року вони з [PERSON] уклали шлюб . За час спільного проживання ними було придбано житловий будинок , який розташований по [ADDRESS] Вінницької області, транспортні засоби : УАЗ -452, реєстраційний номер [NUMBER], РТUGEOT PARTER - реєстраційний номер - [NUMBER], VOLKSVAGN T-5, реєстраційний номер [NUMBER]. Однак категорично заперечує та не погоджується з думкою позивача за первісним позовом [PERSON] , щодо нерухомого майна набутого спільно з нею за час сумісного проживання належить магазин з міні-баром в [ADDRESS] Стверджує, що дана будівля магазину з міні-баром є його особистою власністю, яка розподілу не підлягає, оскільки побудована за його особисті кошти та кошти його батьків. Обгрунтовуючи вказані твердження вказує, що 29.12.2000 року [PERSON] подарувала йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходився в [ADDRESS] Бажаючи побудувати та відкрити об"єкт торгівлі в с. Кидрасівка Бершадського району, де проживали його батьки, він звернувся до Кидрасівської сільської ради з заявою про надання в довгострокове користування , на умовах оренди, земельної ділянки в межах населеного пункту. Через деякий час ним було отримано рішення 20 сесії 23 скликання Кидрасівської сільської ради від 14.06.2001 про надання в довгострокове користування 0,01 га земельної ділянки в оренду на 45 років. З метою отримання коштів для будівництва об"єкту торгівлі-магазину з міні-баром 01.11.2001 ним було продано, належний на праві особистої приватної власності, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS]. Отриманні за продаж будинку кошти були вкладенні в будівництво магазину з міні -баром в с. Кидрасівка Бершадського району. Окрім того, стверджує, що на будівництво даного павільйону пішли будівельні матеріали, які його батько - [PERSON], який на той час працював в місцевому КСП, отримав в рахунок заробітної плати в 2000 та 2001 роках. В період будівництва зазначеного магазину з міні-баром позивач за первісним позовом [PERSON], ніде не працювала, отже будівництво велося особисто ним за допомогою виключно його батьків, та коштів від реалізації, подарованого будинку. На початку березня 2002 року будівництво магазину з міні-баром було завершено та 7 березня 2002 року був складений та підписаний акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації. 14.03.2002 року розпорядженням №64 голови Бершадської РДА Акт державної технічної комісії був затверджений. 21.03.2002 року виконкомом Кидрасівської сільської ради було винесене рішення №10, згідно із п.1 якого, право приватної власності на магазин з міні-баром, що знаходиться по [ADDRESS] було оформлено за [PERSON]. 08 липня 2002 року на підставі зазначеного рішення виконкому Кидрасівської сільської ради [PERSON] було видане свідоцтво на право власності на магазин з міні-баром, площею 51,86кв.м (копія цього свідоцтва додається). З даних підстав, вважає що магазин з міні-баром, який розташований в [ADDRESS] є його особистою приватною власністю з огляду на правила п.3 ч.1 ст.57 СК України. Враховуючи вищевикладене позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на будівлю магазину з міні-баром, який розташований в [ADDRESS] та виключити даний нерухомий об'єкт із списку майна, що підлягає розподілу між подружжям; поділити між ним та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], залишивши в його приватній власності частину житлового будинку та господарських споруд, яка на кресленні варіанту №3 розподілу визначена бузковим кольором (перша сторона); поділити між ним та [PERSON] автотранспортні засоби, залишивши в його власності автомобіль [NUMBER], 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER]; різницю в вартості автомобілів в розмірі 73 613,0 грн врахувати при розрахунку взаємокомпенсації судових витрат, витрат на проведення експертиз (досліджень) та в розрахунку компенсації [PERSON] 1/100 частки житлового будинку із господарськими спорудами. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала повністю, просить розділити майно подружжя виділивши їй у власність 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] по варіанту розподілу №1 для першої сторони; автомобіль [NUMBER], 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER]; нежитлову будівлю магазину в [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не визнала та просить відмовити в їх задоволенні. Проводити розгляд справи у її відсутність. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав та просить відмовити в їх задоволенні . Позовні вимоги викладенні в зустрічній позовній заяві підтримав повністю, просить їх задовольнити, розглянути справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.07.1982 року сторони зареєстрували шлюб у Голдашівській сільській раді Бершадського району Вінницької області. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що за час спільного проживання сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що розташований по [ADDRESS] який був зареєстрований на відповідача за первісним позовом [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.08.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу. А також автомобілі РТUGEOT PARTER - реєстраційний номер - [NUMBER], 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER]; VOLKSVAGN T-5 2,5 TDI, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], які зареєстровані на відповідача за первісним позовом [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів. Крім того позивач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що за час спільного проживання з [PERSON] було збудовано магазин з міні -баром в [ADDRESS]. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] навпаки стверджує , що магазин з міні -баром в [ADDRESS] побудований ним за власні кошти, реалізовані від продажу будинку розташованого в [ADDRESS], який належав йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, а також за допомогою його батьків, які в рахунок заробітної плати отримували будівельні матеріали на будівництво магазину. З огляду на вказане просить визнати за ним право особистої приватної власності на будівлю магазину з міні -баром , який розташований в[ADDRESS] та виключити даний нерухомий об"єкт із списку майна, що підлягає розподілу між подружжям. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України . Правовідносини між сторонами щодо спірного магазину виникли у 2001-2002 року в період його будівництва та в період дії КпШС України, але спір між ними виник в 2014 році, вже в період дії Сімейного Кодексу України (2002 року), і тому суд вважає правомірними застосування як норм КпШС, так і Сімейного Кодексу, оскільки між ними нема протиріччя, а норми Сімейного Кодексу розширюють правове поле їх застосування. Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання вказаного магазину, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Так судом встановлено, що в березні 2002 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було завершено будівництво магазину з міні-баром та 21.03.2002 року виконкомом Кидрасівської сільської ради було винесено рішення № 10, згідно п.1 якого за ним було оформлено право приватної власності на магазин з міні -баром, що знаходиться по [ADDRESS] 08.07.2002 року на підставі зазначеного рішення виконкому Кидрасівської сільської ради [PERSON] було видане свідоцтво на право власності на магазин з міні - баром. Але незалежно від цього за наведеними нормами КпШС та Сімейного Кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках(ст.22 КпШС, ст.70 Сімейного Кодексу). Тому позовні вимоги позивачки базуються на нормах закону і є очевидними. Тоді, як твердження відповідача щодо спірного магазину з міні-баром, як об'єкта особистої приватної власності, підлягають доказуванню. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в підтвердження того, що магазин з міні - баром побудований ним на кошти виручені від продажу подарованого йому будинку [PERSON] надав ксерокопії договору дарування від 29.12.2000 року, за яким дійсно [PERSON] подарувала йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] За наданою позивачем за зустрічним позовом ксерокопією договору купівлі -продажу від 01.11.2001 року, [PERSON] продав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], однак ним не надано будь-яких доказів, що саме за виручені гроші від продажу будинку був побудований магазин з міні -баром. Крім того відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в своїх письмових запереченнях вказувала, що вказані кошти були ними подаровані дочці на весілля. Також суд не бере до уваги надані позивачем за зустрічним позовом копії накладних на будівельні матеріали видані на ім"я [PERSON] колгоспом ім. Калініна, оскільки згідно архівної довідки від 06.04.2015 року вбачається, що колгосп ім. Калініна існував з 1930 по 1992 рік. З 1992 року згідно протоколу № 3 створено КСП "Південь", яке з 30.01.2000 року реформоване в ТОВ "Кидрасівське" згідно протоколу № 2 від 30.01.2000. Таким чином вбачається , що вказані накладні видані неіснуючим колгоспом, а тому виникають сумніви у їх достовірності. В ході судового розгляду справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не підтвердив та не надав належні і допустимі докази щодо будування магазину з міні-баром за його особисті кошти, а тому вимога про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на будівлю магазину з міні - баром, який розташований в [ADDRESS] та виключення даного нерухомого об"єкту зі списку майна, що підлягає розподілу задоволенню не підлягає. З огляду на викладене суд приходить до висновку , що магазину з міні - баром, який розташований в [ADDRESS] належить сторонами на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. 30.01.2015 року по справі призначено будівельно-технічну експертизу. Відповідно висновку № 201 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 23.07.2015 року ринкова вартість спірного будинковолодіння становить 556516 грн., надано три варіанти розподілу житлового будинку на 1/2 та 1/2 частки. Позивачка за первісним позовом [PERSON] просить розділити будинковолодіння за варіантом розподілу №1 запропонованого експертом для першого співвласника (перша сторона). Відповідач за первісним позовом [PERSON] просить розділити будинковолодіння за варіантом розподілу №3 запропонованого експертом для першого співвласника (перша сторона). Посилаючись на те, що позивач за первісним позовом [PERSON] фактично в спірному будинку не проживає , ніяких робіт по утриманню будинку не проводить, а він провів всі ремонтні роботи необхідні для підтримання в придатному для проживання стані тої частини будинку, де він проживає і на яку претендує. Врахувавши всі обставини справи суд прийшов до висновку, що поділ будинковолодіння слід здійснити відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи № 201 від 23.07.2015 по третьому варіанту поділу будинку, позивачці за первісним позовом залишити у власності дольову частку для другого співвласника (друга сторона), а відповідачу за первісним позовом -для першого співвласника (перша сторона), оскільки відповідач за первісним позовом користується даними приміщеннями. Відповідно до третього варіанту поділу будинковолодіння за вказаним висновком експерта позивачу за первісним позовом [PERSON] залишити у власності частину житлового будинку та відповідну частку господарських будівель та споруд: частину житлового будинку "А" площею 36.7 кв.м., а саме : прихожа 1-1 площею 15,1 кв.м., кімната -1-5 площею 21,6 кв.м., веранда "а", навіс "а1", частина літньої кухні "Б" площею забудови 22,7 кв.м, загальною вартістю 270360 грн. Відхилення від ідеальної частки на 7898 грн. менше(278258-270360). Відповідно до третього варіанту поділу будинковолодіння за висновком експерта відповідачу за первісним позовом [PERSON] виділити частину житлового будинку та відповідну частку господарських будівель та споруд: частину житлового будинку "А" площею 32,1 кв.м., а саме: кухня 1-2 площею 32,1 кв.м., кімната 1-2 площею 9,3 кв.м., кімната 1-4 площею 10,6 кв.м., частина літньої кухні "Б" площею забудови 17,6 кв.м., тамбур"б", погріб "П", гараж "Г" загальною вартістю 286156 грн. Відхилення від ідеальної частки 7898 грн. більше (286156-278258). Враховуючи вищевказане суд вважає за необхідне зобов"язати [PERSON] закласти дверний отвір з приміщення 1-1 в 1-2. Щодо розподілу решти спільного майна подружжя суд виходить з наступного. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до ч. 3ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль, магазин з міні баром) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3ст. 358 ЦК України. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Згідно висновку №201 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 23.07.2015 року ринкова вартість магазину з міні - баром по [ADDRESS] складає 98365 (дев"яносто вісім тисяч триста шістдесят п"ять ) гривень. Здійснити поділ на дві рівні частини магазину з міні -баром , який би відповідав вимогам ДБН В.2.2-23:2009 Підприємства торгівлі, щодо складу приміщень магазину, мінімальної площі груп неторгівельних приміщень неможливо. Відповідно до висновку про вартість майна від 18.02.2015 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Т5 2.5 ТDI,2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] становить 249380 (двісті сорок дев"ять тисяч триста вісімдесят) гривень, а вартість автомобіля PEUGEOT Partner, 2002 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] становить 102153 (сто дві тисячі сто п"ятдесят три ) гривні. Обидві сторони по справі претендують на автомобіль PEUGEOT Partner, 2002 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] та магазин з міні - баром по [ADDRESS] Вінницької області та не дійшли згоди щодо добровільного розподілу вказаного майна. Разом з тим, жодна із сторін, всупереч ст. 364 ЦК, не порушила питання про одержання від іншої сторони, як іншого співвласника, грошової компенсації вартості належної їй частки в спільному майні, виходячи з того, що спірне майно є річчю неподільною. Таким чином, враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірні автомобілі та магазин з міні -баром є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності - за кожним на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. Враховуючи, що спірні автомобілі та магазин з міні -баром є неподільною річчю, і жодною із сторін не вчинено дій, передбачених ч.ч.4, 5 ст.71 СК України, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 60, 70, 71 СК України, ст. 204, 368, 372 ЦК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial