Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

23 березня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 384 650,96 грн, що еквівалентно 14 741 долару США. Стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати (а.с.2-4, 25-26). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 1991 року. За станом на червень 2006 року вона з відповідачем та їх на той час неповнолітнім сином [PERSON] проживали в квартирі номер [ADDRESS]. Ця квартира належала їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності і їх частки були рівними. Влітку 2006 року мати відповідача [PERSON], яка проживала в належній їй на праві власності квартирі номер [ADDRESS], запропонувала їй та відповідачу продати їх квартиру та купити її квартиру, яка була краща. Вона не заперечувала проти пропозиції матері відповідача. 20 червня 2006 року була продана квартира номер [ADDRESS] за 26 тисяч доларів США. Зі слів відповідача їй було відомо, що всі гроші, які були отримані від продажу належної їм з відповідачем квартири, були передані ним своїй матері [PERSON] в якості оплати вартості належної їй квартири. Після продажу квартири їх сім'я переселилася в [ADDRESS]. Їй було відомо про те, що у [PERSON] на той час не було зареєстровано право власності на свою квартиру. В серпні 2006 року відповідач [PERSON] повідомив її про те, що право власності на квартиру вже оформлено на нього. Правовстановлюючий документ на ім'я відповідача вона не бачила. В 2011 році їх стосунки погіршилися. Їй стало відомо про порушення ним подружньої вірності. В лютому 2012 року відповідач залишив сім'ю. А в 2013 році вона випадково у квартирі знайшла копію нравовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] і їй стало відомо про те, що 22.08.2006 року був укладений договір дарування квартири, а не договір купівлі-продажу, що не відповідало дійсності. В липні 2013 року вона звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] і його матері [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири та про визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на одну другу частину квартири. Справа розглядалася тривалий час і рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2016 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2017 року їй в задоволенні позовних вимог було відмовлено. При розгляді справи були встановлені обставини, про які їй відомо не було, а саме те, що частина грошей в розмірі 25 тисяч доларів США, які були отримані нею і відповідачем від продажу належної їм квартири номер [ADDRESS], була відповідачем [PERSON] передана [PERSON] в рахунок повернення боргу: 24.06.2006 року 15 000 доларів США і 28.12.2006 року 10 000 доларів США. Саме ця сума, як їй було відомо зі слів відповідача була передана ним своїй матері в якості розрахунку за квартиру. Рішенням суду також було встановлено, що 10 грудня 2005 року відповідач [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 151500 грн в еквіваленті 30 000 доларів США. Про борг відповідача [PERSON] в розмірі 30 тисяч доларів їй вперше стало відомо в 2016 році при розгляді справи номер 206/6955/15-ц. Цей борг не був використаний відповідачем в інтересах сім'ї, їх спільними коштами відповідач розпорядився на свій розсуд, а її ввів в оману, повідомивши про те, що всі гроші від продажу квартири передав своїй матері [PERSON], як розрахунок за придбання в неї квартири. Тому відповідач [PERSON] повинен повернути їй половину грошових коштів, які були передані ним в рахунок погашення боргу [PERSON], а саме (25000: 2) 12 500 доларів США, тому що ці гроші були отримані від продажу належної їм на праві спільної сумісної власності квартири номер [ADDRESS]. Після набрання чинності заочним рішенням від 26.09.2013 року по цивільній справі номер 206/6955/15-ц, яким за нею було визнано право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS], вона звернулася для реєстрації права власності в реєстраційну службу, але їй було повідомлено, що квартира є предметом іпотечного договору номер 095/8-ІХ від 08.12.2006 року між відповідачем [PERSON] та АКБ "Укрсоцбанк", який був укладений в забезпечення виконання кредитного договору в розмірі 14 тисяч доларів США. На грудень 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 2241 долар США. Ця сума була нею сплачена банку 7.12.2015 року. 21 грудня 2015 року їй ПАТ "Укрсоцбанк" були передані оригінали технічного паспорту на квартиру та оригінал договору дарування з витягом про реєстрацію права власності на ім'я відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS], про що був складений акт приймання-передачі правовстановлюючих документів. Але ухвалою судді Самарського райнного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2015 року заочне рішення було скасоване, тому вона не зареєструвала право власності на 1/2 частину квартири. Таким чином, відповідач [PERSON] безпідставно отримав від неї на свою користь 2241 доллар США у вигляді погашення його особистого кредиту, який не був кредитом використаним в інтересах сім'ї і про який їй стало відомо в листопаді 2015 року. Тому підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на її користь 2241 долар США. Всього підлягає стягненню з відповідача на її користь (12500 + 2241) 14 741 доллар США., що еквівалентно 384 650,96 грн. Відповідач [PERSON] 31 травня 2018 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Як вбачається з позовної заяви, основним доказом своїх доводів і міркувань позивач вважає встановлені та викладенні факти у рішенні Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17.07.2016 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2017 року. Позивач добре знала про те, що 20 червня 2006 року було укладено Договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], за яким вказана квартира перейшла у приватну власність [PERSON] і яку позивач вважає такою, що належала їй та йому на праві спільної сумісної власності з рівними в ній частками. З цього рішення видно, що позивач у 2011 році дізналася, що мати подарувала йому квартиру. Тобто, з 2011 року по день звернення до суду (03.04.2018 року) пройшло 7 (сім ) років. Посилання позивача на те, що вона вперше дізналася про існування у нього боргу перед [PERSON] в 2016 році при розгляді справи № 206/6955/15-ц безпідставні з огляду на те, що в ході розгляду вказаної справи було встановлено інші дати, з яких вбачається, що позивач довідалась про використання коштів за продану квартиру на інші потреби, серед яких такі, як ремонт у квартирі [ADDRESS], купівля меблів, його бізнес. Договір іпотеки квартири № 51 було укладено у 2006 році. Яким чином позивач отримала правовстановлюючі документи не зрозуміло, бо вона не була стороною договору. Вона мешкає у квартирі, змінила в ній замки і мала доступ до всіх його документів і коштів. Позивач надає суду квитанцію від 07 грудня 2015 року, де платником вказано його та стверджує, що це вона платила суму 2241,00 доларів США, але це не є належним доказом того, що оплату здійснила вона. Ніяких інших документів про наявність у неї та природу походження вказаної суми грошей не надано (а.с.45-49). 27 червня 2018 року позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON], в якій зазначає, що вона звернулася до суду у межах позовної давності. Її право було порушено 27 грудня 2017 року, коли постановою апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №206/6955/15-ц її апеляційна скарга була відхилена, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2016 року було залишено без змін. Судовими рішеннями по справі було встановлено, що квартира [ADDRESS] була подарована відповідачу [PERSON] його матір'ю. Крім того, при розгляді справи №206/6955/15 -ц їй стало відомо про те, що у [PERSON] були борги, про які їй нічого відомо не було, і що після продажу належної їм на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] він повернув борги: 24.06.2006 року -15 000 доларів США і 28.12.2006 року - 10 000 доларів США. Їй було до розгляду вказаної справи відомо від відповідача про те, що всі гроші, які були отримані від продажу квартири, він віддав своїй матері в рахунок придбання у неї її квартири. Таким чином, відповідач розпорядився грошима від продажу спільної квартири на свій розсуд, сплатив свої борги, до яких вона відношення немає і не знала про їх існування до розгляду справи, тому її право було порушено з того моменту, коли їй стало відомо від відповідача про те, що кошти, отримані від продажу спільної квартири він передав в рахунок погашення особистих боргів. Таким чином, строк позовної давності щодо вимоги про стягнення половини суми, переданої відповідачем в рахунок погашення боргу, а саме 12500 дол. США, нею не пропущений відповідно до вимог ст. 261 ЦК України. Що стосується позовних вимог про стягнення 2 241 доларів США, то ці вимоги також є законними та обгрунтованими. Після набрання заочним рішенням законної сили вона в 2015 році вирішила зареєструвати своє право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], але з'ясувалося, що це зробити неможливо, тому що квартира є предметом іпотечного договору номер 095/8-ІХ від 08.12.2006 року між відповідачем [PERSON] та АКБ "Укрсоцбанк", який був укладений в забезпечення виконання кредитного договору в розмірі 14 тисяч доларів США. На грудень 2015 року заборгованість за кредитним договором склала 2241 долар США. Ця сума була нею сплачено банку 7.12.2015 року. Право на погашення заборгованості за кредитом їй було надано банком в зв'язку з тим, що згідно рішення суду вона була співвласником квартири та перебувала з боржником [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 21 грудня 2015 року їй ПАТ "Укрсоцбанк" були передані оригінали технічного паспорту на квартиру та оригінал договору дарування з витягом про реєстрацію права власності на ім'я відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS], про що був складений акт приймання-передачі правовстановлюючих документів. На момент погашення заборгованості за кредитом вона була впевнена в тому, що квартира належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності. Для реєстрації свого права власності необхідною умовою було припинення іпотечного договору на квартиру на ім'я відповідача. Але так як кредитні кошти під іпотеку квартири [ADDRESS] отримував особисто відповідач, про що їй відомо не було і грошові кошти не були використані в інтересах сім'ї, то саме обов'язком відповідача [PERSON] було погасити кредит в повному обсязі. Тому сума, яка була нею сплачена в рахунок погашення боргу відповідача, підлягає стягненню з нього на її користь в повному обсязі. Доказів того, що відповідач особисто сплатив гроші в рахунок погашення кредиту, відповідач суду не надав (а.с.51-55). 03 липня 2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 441908,74 грн. (чотириста сорок одна тисяча дев'ятсот вісім грн. 74 коп.), що еквівалентно 16 879,60 долару США (а.с.56-61). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25 грудня 1991 року по 04 березня 2016 року. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року (справа № 206/635/16-ц) їх шлюб розірвано. 14 червня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким йому було надано у борг 30 000, 00 грн. Згідно абз.2 та абз.9 п.9 договору позики від 14.06.2013 року - мовою оригіналу: «Сторони свидетельствуют, что: Вследствие заключения этого договора не будет ущемление прав и законних интересов других лиц, в том числе несовершеннолетних, малолетних, нетрудоспособньїх детей и других лиц, которых стороны обязаны содержать по закону или договору; Жена каждой из сторон согласна с заключением этого договора.» Отже, договірні відносини, виникли під час шлюбних відносин, договір позики було укладено в інтересах сім'ї, тому й відповідальність за невиконання умов договору позики мають нести солідарно з [PERSON]. 29.07.2014 р., коли вони ще були у зареєстрованому шлюбі, Самарський районний суд виніс заочне рішення у справі № 206/3217/14-ц за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу за договором позики. Вказаним рішенням встановлено, що загальна сума заборгованості становить 60 552 гри., яка складається з 30000,00 - суми позики, 24000,00 - відсотків за користування позикою за 10 місяців та 6552,00 грн. - пені. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06.04.2016р. (справа № 206/392/16-ц) за позовом [PERSON] до нього про стягнення боргу за договором позики, до стягнення визначено суму у розмірі 37590,37 грн., яка складається із: 35092,51 грн. - інфляційних втрат за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно, 2497,86 грн. - 3% річних з 09.08.2014 року по 20.01.2016 року. У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровск з позовом про стягнення суми за тим самим договором позики в якому просить стягнути з нього суму 17626, 00 грн., з яких 3106,90 грн,- розмір 3% річних від суми позики та 14519грн. 12 коп. - проценти індексу інфляції. Отже, на підставі наведеного, за двома рішеннями суду відкрито виконавче провадження за яким його зобов'язано сплачувати борги за договором позики на загальну суму 60 552 грн. + 37590,37 грн. = 98142,37 грн. Тому просить суд стягнути половину вказаної суми з з [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики, який було укладено з відома відповідача та в інтересах сім'ї. Як вбачається з рішення суду у справі №206/6955/15, на яке посилається відповідач [PERSON] він «10 грудня 2005 року взяв в борг у [PERSON] 151500,00 грн. в еквіваленті 30000,00 доларів США» Вона вказує на те, що вказані кошти він не витратив в інтересах сім'ї, що не відповідає дійсності. Гроші витрачались на вирощування грибів. Це був так званий сімейний бізнес, в якому приймала участь вся сім'я. В квартирі [ADDRESS] вони робили ремонт, купували меблі, побутову техніку, облаштовували кімнату сину. Все це підтверджується поясненнями [PERSON], які вона надавала у справі № 206/6955/15-ц в судовому засіданні 02.03.2016 року. Окрім цього, весною 2012 року їх сина [PERSON] призвали на службу у ВС України. Він проходив службу спочатку у м.Васильков, Київської області. Через декілька місяців син зажадав переведення служити до Дніпра і вони йому в цьому допомогли. На це теж пішла деяка сума грошей. Тобто, все викладене вище вказує на те, що гроші витрачались на сім'ю, на сімейний бізнес, на влаштування свого житла. Отже, кошти, які були взяті у [PERSON] в розмірі 30000,00 доларів США теж є об'єктом права сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні первісного позову з підстав викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Позивач [PERSON] пояснила, що у 2006 році вона з чоловіком [PERSON] проживали по [ADDRESS]. Мати чоловіка запропонувала продати їх квартиру і переїхати в її квартиру по [ADDRESS]. Вони продали свою квартиру за 26000 дол. США та передали гроші матері відповідача. Пізніше вона дізналася, що вони не уклали договір купівлі-продажу, а уклали договір дарування. Коли продавали квартиру, то залишили в ній всі меблі, за них їм заплатили 1000 дол. США. У новій квартирі вони не відразу почали робити ремонт. Потім купили всі меблі і робили ремонт у 2008 році. У 2016 році, коли вона оформлювала ? частину квартири на себе дізналася, що квартира по [ADDRESS] в іпотеці у банку Укрсоцбанк. Вона, щоб оформити частину квартири сплатила за нього борг 2241 дол. США. З 05.02.2012 року вона з відповідачем перестали жити, як подружжя. Спільного бізнесу у них не було. Про його борг у 30000 дол. США їй стало відомо вже у судових засіданнях. Позика у [PERSON] була помилкою, як пояснив відповідач. Дійсно син служив в армії у 2012р. і вони до нього їздили. Гроші від продажу їх квартири відповідач не передав матері, а витратив на погашення своїх боргів. Вона не має відношення до його боргів. Вимог до неї про повернення боргів не було. В квартирі по [ADDRESS] був сейф. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного. Відповідач [PERSON] пояснив, що договір позики було укладено у період шлюбу, тому вони несуть солідарний обов'язок. Кошти від продажу квартири були витрачені на потреби сім'ї. Доказів протилежного позивачем не надано. Квартира по [ADDRESS] була придбана в кредит, тиому кошти від її продажу також пішли на погашення кредиту. У нього був бізнес грибний і кошти йшли на нього. В квартирі робився ремонт, купувалися меблі. Договір іпотеки квартири по [ADDRESS] укладався ним, звідки документи на квартиру у позивача йому не відомо. Вона не мала жодного відношення до цього кредиту. В платіжних документах не зазначено, що сплачувала [PERSON] В квартирі по [ADDRESS] був сейф і там були його речі: золото, гроші, документи, які забрала позивач. Ухвалою судді від 25 березня 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с.21). 03 квітня 2018 року позивачем [PERSON] подано заяву про усунення недоліків (а.с.24). 03 квітня 2018 року у справі відкрито провадження і призначено підготовче судове засідання (а.с.27). 16 травня 2018 року представником відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] подано до суду клопотання про продовження строку підготовчого провадження (а.с.37-38). 03 липня 2018 року відповідачем [PERSON] подано через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі і відстрочення сплати судового збору за зустрічним позовом (а.с.54-55, 62-63). Ухвалою судді від 03 липня 2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми відмовлено (а.с.79). Ухвалою від 03 липня 2018 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору відмовлено. Зустрічну позовну заяву залишено без руху (а.с.80). Ухвалою судді від 03 липня 2018 року закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.82). 13 липня 2018 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано клопотання про усунення недоліків (а.с.85-86). Ухвалою судді від 17 липня 2018 року клопотання відповідача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору задоволено. Прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми (а.с.94). 24 вересня представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] заявила клопотання про зупинення провадження у справі. Надала копію ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу укладеним, визнання права власності на ? частину квартири (а.с.106). Ухвалою судді від 24 вересня 2018 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено (а.с.107). Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін і їх представників, допитано свідків. 24 вересня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Суд, на підставі наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що з 25 грудня 1991 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 22 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2454, відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с.10). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2006 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 22.08.2006 року (а.с.11). 08 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і [PERSON] було укладено іпотечний договір № 095/80-ІР, відповідно до умов якого (п.1.1 договору) останній передав в іпотеку банку, у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 095/80-ДК від 08.12.2006 року, нерухоме майно, а саме: в житловому будинку [ADDRESS] (а.с.12-14). Відповідно до квитанції № FJB1534109500042 від 07 грудня 2015 року на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» сплачено 2241,00 доларів США, еквівалент у гривнях 52996,57грн. Платник [PERSON] (а.с.15). З повідомлення ПАТ "Укрсоцбанк" від 08.12.2015р. вбачається, що банк направив повідомлення реєстраційній службі з проханням здійснити припинення запису про іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зняти заборону відчуження на квартиру [ADDRESS], у зв'язку з виконанням [PERSON] зобов'язань за договором кредиту (а.с.17). 21 грудня 2015 року [PERSON] прийняла від Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» оригінал технічного паспорту № 8393, договір дарування, про що свідчить акт приймання-передачі правовстановлюючих документів (а.с.16). У відповідності до ч. 4, 7 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2016 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину квартиривідмовлено (а.с.5-9). Цим же рішенням встановлено, що 20 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Батовою Л.Г., зареєстровано в реєстрі за № 5-5831, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] [ADDRESS]. Квартира продається за ціною 130780,00грн., що на момент укладення угоди за середнім курсом продажу доларів США є еквівалентом суми 26000,00 доларів США. 10 грудня 2005 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 151500,00грн. в еквіваленті 30000,00 дол. США в строк до 10.11.2007 року, 24 червня 2006 року він повернув 15000,00 дол. США, 28.12.2006р. він повернув 10000,00 дол. США. Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року по справі № 206/6955/15-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, визнання укладення договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину квартиривідкрито касаційне провадження (а.с.50). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року, яке набрало законної сили 15.03.2016 року шлюб, укладений між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 25 грудня 1991 року відділом реєстрації актів громадянського стану Виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська (актовий запис № 865) розірвано (а.с.18). З цього ж рішення видно, що [PERSON] зазначав у позовній заяві, що з вересня 2013 року сторони перестали жити однією сім'єю, спільне господарство не ведуть. Відповідач [PERSON] стверджувала, що шлюбні відносини припинено з 05.02.2012р. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року, яке набрало законної сили 29.08.2014 року у цивільній справі за № 206/3217/14-ц із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики від 14.06.2013 у розмірі 60552 грн. (а.с. 70-71). Даним рішенням було встановлено, що 14.06.2013 відповідач [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 грн., які зобов'язався повернути в строк до 14.05.2014, що підтверджується розпискою. Загальна сума заборгованості за договором позики становила суму 60552 грн., яка складалась із 30000,00 грн. - суми позики, 24000 грн. - відсотків за користування позикою за 10 місяців та 6552 грн. - пені. 06.04.2016 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі за № 206/392/16-ц із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму заборгованості в розмірі 37590, 37 грн., яка складалась із: 35092,51 грн. інфляційних втрат, за період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно, 2497,86 грн. - 3% річних з 09.08.2014 по 20.01.2016, а також, судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., а загалом 38141,57 грн. У задоволенні решти позовних вимог (проценти за користування коштами) відмовлено, через відсутність правових підстав для їх задоволення. Рішення набрало законної сили 19.04.2016р. (а.с. 72-73). Допитана в судовому засіданні у якості свідка позивач [PERSON] пояснила, що у 2006 році вона з чоловіком проживала у їх спільній квартирі, яка була придбана в кредит, по [ADDRESS]. Мати [PERSON] запропонувала продати їх квартиру і купити її квартиру. Вони продали квартиру за 26000,00 дол. США. Вона вважала, що кошти від продажу квартири відповідач віддав матері, а пізніше дізналася, що квартиру мати відповідачу подарувала. У 2016 році при розгляді справи в суді вона дізналася, що відповідач мав борги і що кошти матері не віддавав, а погасив свої борги. Вона показила кредит за відповідача, щоб оформити 1/2 частину квартири на себе. З 05.02.2012 року вони перестали жити, як подружжя і вести спільне господарство. Бізнеса у них не було. В квартирі ремонт почали робити у 2008 році і купувати меблі. Кошти від продажу спільної власності відповідач потратив не на потреби сім'ї. Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.ст. 70, 71 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що квартира [ADDRESS] була спільною власністю [PERSON] і [PERSON] 20 червня 2006 році квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу за 26000,00 доларів США, тобто в період шлюбу. Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти від продажу спільної квартири були витрачені особисто відповідачем не на потреби сім'ї, а на погашення власних боргів відповідача. Отже, суд доходить висновку, що дані кошти були витрачені в період шлюбу сторін на потреби сім'ї, інших доказів суду надано не було. У відповідності до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Так, судом встановлено, що між "Укрсоцбанк" і [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту від 08.12.2006 року він передав в іпотеку належну йому на праві приватної власності квартиру. Отже, позивач [PERSON] не є стороною договору і не несла жодного обов'язку по оплаті цих зобов'язань за кредитним договором. Крім цього фінансовий документ про сплату 2241,00 доларів США від імені [PERSON] В платіжному документі жодних даних [PERSON] не відображено. Тому в всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти на погашення кредитних зобов'язань [PERSON] у розмірі 2241,00 дол. США сплачені нею особисто. Відсутність доказів є підставою для відмови в задоволені позову. З урахуванням встановлених обставин, та норм, викладених вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають повністю. Що ж до мотивів відмови позивачу [PERSON] за зустрічним позовом у задоволенні вимог, суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст.61 Сімейного Кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї. Так дійсно 10 грудня 2005 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 30000,00 дол. США, 24 червня 2006 року він повернув 15000,00 дол. США, 28.12.2006р. він повернув 10000,00 дол. США. Дані події відбувалися в період зареєстрованого шлюбу сторін. Проте зобов'язання за договором позики, витрачання позичених коштів та їх повернення відбулися в період шлюбу та спільного життя подружжя. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України доказів щодо спрямування запозичених коштів не надано, також не спростована дійсність договору позики та реальність його виконання - як одерження, так і повернення грошей. Судом також встановлено, що 14.06.2013 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000 грн. Які з урахуванням відсотків і пені були стягнуті за рішеннями суду 2014р. і 2016р. Проте, дані кошти отримані [PERSON] вже після припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства з [PERSON] Так, [PERSON] не довів, що кошти були позичені у [PERSON] під час шлюбних відносин, і за наявності заперечень [PERSON] щодо цього періоду слід вважати непідтвердженим та не доведеним витрачання цих грошей в інтересахсім'ї. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed