Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

В лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вказує на те, що 03.10.2008 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11400863000. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 125000,00 доларів США 00 цента, а відповідач [PERSON] зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.10.2018 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 3 % річних. 03.11.2009 року між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, сторони домовились, про зміну розміру ануїтентного платежу. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача [PERSON] за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 230802 від 03.10.2008 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 18.01.2017 року, заборгованість відповідачів по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить 113305,85 доларів США - заборгованість по кредиту та процентам та 526641,79 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту - 76728,85 дол. США, заборгованість по процентах - 36577,00 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 273367,77 гривень, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 253274,02 гривні, в зв`язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду та просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу в розмірі 113305,85 доларів США - заборгованість по кредиту та процентам та 526641,79 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентах, та суму сплаченого судового збору. Ухвалою судді від 21.02.2017 року відкрито провадження по справі та призначено відкрите судове засідання. Відповідач [PERSON] з заявленими позовними вимогами не погодився та подав до суду зустрічну позовну заяву, уточнивши яку просив розірвати договір про надання споживчого кредиту з Правил № 1140086300003 від 03.10.2008 року, а також Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту з Правилами № 1140086300003 від 03.11.2009 року укладені між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.10.2008 року він уклав з ПАТ «Укрсиббанк» Договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 11400863000. Позивач зазначає що не підписував Правила (договірні умови) споживчого користування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджені рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 року), які є невід`ємною частиною Договору. Окрім того, на Правилах не проставлено банком печатки юридичної особи. Позивач вважає, що відповідач ПАТ «Укрсиббанк» порушив зобов`язання за кредитним договором, це виразилось у ненаданні позичальнику кредитних коштів у межах встановленого договором ліміту кредитування, та є підставою розірвання договору, в зв`язку з чим звернувся з вищевказаним позовом до суду. Зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] про розірвання договору прийнято та об`єднано його в одне провадження з позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові, проти зустрічного позову заперечив просив відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнали, просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, вказав, що договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 11400863000 від 03.10.2008 року є неукладеним з тих підстав, що сторони не досягли всіх істотних умов, зустрічний позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив зустрічну позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Крім того просив застосувати до позовної заяви наслідки пропущення строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідачів, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ч. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено що, 03.10.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11400863000. Відповідно до п.п. 1.1.1, 1.1.2 загальних умов кредитного договору, підписуючи цей Договір, позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 року) із усіма змінами і доповненнями пропозицією Банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах. Правила після підписання сторонами Договору, стають його невід`ємною частиною. Підписуючи Договір, Сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах. Відповідно п.п. 1.2.1, 1.2.2 Договору сума кредиту складає 125000,00 доларів США 00 цнт., вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 608712,50 грн. 50 коп. Кредит надається у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, зазначеному в п. 1.2.1 Договору. 03.11.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, сторони домовились, про зміну розміру ануїтентного платежу за Додатковою угодою № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11400863000 від 03 жовтня 2008 року: Позичальник зобов`язується повертати в день сплати ануїтентних платежів, передбачений Договором, суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у таких розмірах: у період з 03.10.2009 по 02.01.2010 у розмірі 1532,91 дол. США; у період з 03.02.2010 до кінця терміну дії Договору у розмірі 2073,00 дол. США, якщо інший розмір ануїтентного платежу не буде встановлений згідно умов Договору. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача [PERSON] за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 230802 від 03.10.2008 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. На підтвердження зазначених вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором № 11400863000 від 03.10.2008 року, що станом на 18.01.2017 року становить 113305,85 доларів США - заборгованість по кредиту та процентам та 526641,79 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту - 76728,85 дол. США, заборгованість по процентах - 36577,00 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 273367,77 гривень, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 253274,02 гривні. Позивач посилається на Правила споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифиого комітету АКІБ «УкрСиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 pоку). Разом з тим, долучена позивачем до матеріалів позовної заяви копія Правил (Договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», не містить підпису позичальника. Однією з підстав цивільних прав та обов`язків згідно ч. 2ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 207,1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Водночас, відповідно до правової позиції, що висловлена ВСУ у справі № 6-2320цс16, у справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк». Надані позивачем суду копії Правил (Договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 03.10.2008 року Договору. У зв`язку з цим позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволенню не підлягає. Щодо вимог зустрічного позову. Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 6 ЦК Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" , продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно п. 10 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; Згідно ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В силу ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п.2 ч.1 цієї норми Закону). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (п.3 ч.2 цієї норми Закону). Відповідно до положень, закріплених у ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику. Дослідивши письмові докази подані сторонами у справі, пояснення сторін у справі суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки доводи на які посилався позивач у судовому засіданні та у позовній заяві не знайшли свої підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог первісного позову та зустрічного позову повністю. Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача за первісним позовом. Судові витрати у даній справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed