Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

08.11.2019 року [PERSON] звернулася до суду з наданим позовом /а.с.3-5/, який згодом уточнила /а.с.36-38/, мотивуючи тим, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року, який ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.11.2016 року залишено без змін, [PERSON] визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч.ч.2, 4 ст. 190 КК України. Судом за результатами розгляду даної кримінальної справи було встановлено, що в період 2012 року у [PERSON] та невстановлених осіб в невстановленому місці виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, що полягав у пошуку громадян, у власності яких перебуває рухоме та нерухоме майно, переконання їх у необхідності продажу вказаного майна вище ринкової вартості та введення їх в оману щодо наміру повернути грошові кошти, отримані внаслідок продажу вказаного майна. При цьому з метою створення видимості законності своїх намірів та бажання отримати довіру потерпілих, [PERSON] мав власноручно написати боргові розписки, а після отримання права розпорядження відповідним майном вчинити дії щодо реалізації останнього, не маючи наміру повернути грошові кошти, отримані від його реалізації. [PERSON] реалізував належний їй автомобіль "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , н/з [NUMBER] відповідачу [PERSON] , а гроші їй не віддав. Позивачка вважає, що автомобіль вибув з її власності не з її волі, у зв`язку з чим відповідач набув право власності на спірний автомобіль протиправно, а тому просить визнати за нею право власності на транспортний засіб та витребувати його з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 18.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні. Сторонам роз`яснено порядок надання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та доказів /а.с.1/. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування заперечень зазначив, що позивачкою не доведено факту вибуття спірного автомобіля з її володіння та з володіння [PERSON] , якому вона передала автомобіль разом з ключами, довіреністю на розпорядження та з документами на нього, не з їх волі. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вважає, що позивачка повинна звертатись до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про повернення виручених від продажу коштів. Крім того вважає, що позивачкою пропущено загальний строк позовної давності, який обчислюється з 25.12.2012 року - дати закінчення строку зобов`язання повернути кошти за переданий позивачкою добровільно автомобіль /а.с.109-112/. Позивачка надала відповідь на відзив, в якому підтримала заявлені вимоги та наполягала на їх задоволенні. Зазначила, що твердження відповідача про наявність в її діях волі на передачу свого майна є хибним, вона не мала наміру продавати автомобіль, поки не була обманом втягнута в шахрайську схему. Факт вибуття спірного майна із власності поза її волею підтверджується матеріалами кримінального провадження та вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року. Обставини, які були встановлені у вироку суду, не підлягають доказуванню в наданій справі відповідно до положень ЦПК України. Вважає, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки з наданим позовом вона звернулась в 2017 році, однак при зверненні до суду було допущено помилку у найменуванні відповідача, через що суд відмовив у відкритті провадження /а.с.117-120/. Сторонами, їх представниками не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. На виконання вимоги ухвали суду про витребування доказів від 12.12.2019 року /а.с.60/ТСЦ 4842 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області надано інформацію про власника транспортного засобу "Mitsubishi Outlander" /а.с.71/. Ухвалою суду від 18.12.2019 року за клопотанням позивачки вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на автомобіль "Mitsubishi Outlander", який належить [PERSON] /а.с.65/. Ухвалою суду від 28.05.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка; закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с.152/. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом встановлено, що [PERSON] утримується в Державній установі "Київський слідчий ізолятор", на адресу якої було направлено процесуальні документи для вручення. Такій особі роз`яснено право подати письмові пояснення з викладенням своїх аргументів і міркувань щодо позову та надіслати їх на адресу суду. Пояснень від третьої особи до суду не надходило. Також не надходили заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Вирішуючи справу на основі наявних доказів та викладених письмово позицій сторін, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує його продажу. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року та 16 вересня 2015 року (справи № 6-146цс13, 6-1203цс15 ) викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Судом встановлено, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року у справі № 759/5391/15-к /а.с.39-44/, який ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.11.2016 року /а.с.45-49/ залишено без змін, [PERSON] визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч.ч.2,4 ст. 190 КК України. Зі змісту вироку [PERSON] , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), діючи за попередньою змовою із невстановленими в ході досудового розслідування та під час судового розгляду особами, тобто за попередньою змовою групою осіб, здійснили пошук особи, у володінні якої знаходилось рухоме майно, а саме [PERSON] , якій на праві приватної власності належав транспортний засіб марки "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , н/з [NUMBER] . Після цього, в листопаді місяці 2012 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування та під час судового розгляду не встановлено, [PERSON] , діючи умисно та з корисливих спонукань, познайомився з чоловіком [PERSON] , а саме [PERSON] , переконавши його оформити на ім`я [PERSON] нотаріально завірену довіреність на право розпорядження вказаним автомобілем та передати йому вищевказаний автомобіль з метою реалізації, не маючи при цьому наміру фактично повертати майно та грошові кошти від його реалізації. Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, а саме автомобілем "Mitsubishi Outlander" н/з [NUMBER] , шляхом обману, [PERSON] , переконавшись в тому, що нотаріальна довіреність на його ім`я, яка зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за № 1509, оформлена належним чином, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та з метою створення законності своїх намірів, власноручно написав розписку щодо повернення 22 500 доларів США протягом 35 робочих днів, отриманих від реалізації вказаного транспортного засобу. [PERSON] отримав від [PERSON] ключі та документи на вказаний автомобіль, а також даний автомобіль та в подальшому розпорядився вказаним автомобілем на власний розсуд без намірів виконати будь-які зобов`язання перед власником, чим заподіяв потерпілій [PERSON] значну матеріальну шкоду. Допитана у судовому засіданні потерпіла [PERSON] показала, що вона разом із своїм чоловіком [PERSON] придбали у кредит автомобіль "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску. У листопаді 2012 року їхній знайомий [PERSON] запропонував продати автомобіль, нібито через банк на вигідних умовах, на що [PERSON] та [PERSON] погодились не одразу. Але так як автомобіль був після ДТП, а деякі друзі вже продавали свої автомобілі за такою ж схемою, вони погодились та оформили довіреність на ім`я [PERSON] , якого [PERSON] раніше знав. Після цього [PERSON] поїхав до [PERSON] та віддав довіреність, ключі, документи на автомобіль та сам автомобіль, отримавши від останнього розписку на суму 22 500 доларів США. В матеріалах кримінального провадження міститься в якості речового доказу розписка від 19.11.2012 року, написана [PERSON] про те, що він взяв в борг від [PERSON] 22 500 доларів США та зобов`язався повернути їх в повному обсязі 24.12.2012 року. Відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вирок ухвалено щодо [PERSON] . Таким чином, обставини встановлені у наданому вироку суду не мають значення для вирішення справи за позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Твердження [PERSON] про те, що автомобіль "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску вибув з її власності поза її волею, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. [PERSON] , як власник автомобіля, на власний розсуд, добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, з метою подальшої реалізації транспортного засобу, надала [PERSON] довіреність на право розпорядження належним їй автомобілем, технічний паспорт, ключі, розраховуючи на отримання коштів, але в послідуючому [PERSON] не передав позивачці грошові кошти, що були отримані ним від реалізації даного транспортного засобу, вчинивши стосовно позивачки злочин. На даний час автомобіль "Mitsubishi Outlander", 2008 року випуску, перебуває у власності [PERSON] , який є добросовісний набувачем, що підтверджується довідкою ТСЦ 4842 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області від 13.12.2019 року /а.с.71/. Судом під час розгляду справи не встановлено підстав, а позивачкою не доведено факту вибуття спірного автомобіля з її володіння та з володіння [PERSON] , якому передано автомобіль для подальшої реалізації, не з їх волі. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову. Крім того, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Суд вважає, що позивачкою строк позовної давності в даному випадку не пропущено, оскільки такий строк має рахуватись з моменту винесення ухвали Апеляційним судом м. Києва від 15.11.2016 року, якою залишено вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року у справі № 759/5391/15-к без змін. Саме з цього часу для позивачки почався перебіг строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка звернулась до суду з наданим позовом 08.11.2019 року, тобто в межах строку, визначеного ст. 257 ЦК України. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України витрати позивачки по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed