Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

01.04.2020р. АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 109 990 грн. 20 коп. (а.с. №3-5). Разом з позовною заявою до суду надійшло клопотання представника позивача Гребенюк О.С. (діє на підставі довіреності від 31.01.2019р.- а.с.№.41 т. №1) про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. №48 т. №1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч.2,3 ст.274, ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. №53 т. №1). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що 23.02.2009р. [PERSON] звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим відповідачкою була підписана анкета- заява б/н від 23.02.2009р., після підписання якої [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Підписавши анкету-заяву позичальника від 23.02.2009р., відповідачка погодилася з запропонованими їй Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом з заявою складають договір про надання банківських послуг. Зобов`язання за договором про надання банківських послуг банк виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, не здійснила в повному обсязі сплату отриманих кредитних коштів, процентів, пені та штрафів передбачених договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17.03.2020р. становить 109990,20 грн. з яких: 4892,18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 1812,75 грн. - заборгованість по процентам нарахованим на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов і Правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 5213,82 грн. - (процентна складова). Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідачки, а також понесені ним судові витрати у розмірі 2102 грн. 26.05.2020р. до суду надійшло клопотання АТ КБ "ПриватБанк" про долучення до матеріалів справи виписки по картковому рахунку, довідки про зміну умов кредитування, довідки про видані кредитні картки, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент укладання договору, внутрішньобанківський наказ про затвердження Умов та правил надання банківських послуг (а.с.№57-82 т. №1). 15.10.2020р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просила відмовити в задоволенні позову та зазначила про те, що позивачем не надані належні та допустимі докази, які б підтверджували факт отримання нею кредитних коштів, оскільки розрахунок заборгованості за договором б/н від 23.02.2009р. та виписка по рахунку не містять підписів уповноважених осіб банка та не мають відбитку печатки банка, а тому не можуть підтверджувати наявність заборгованості та нарахування штрафних санкцій. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості, посилається на те, що між сторонами укладено кредитний договір на підставі заяви від 29.02.2009р., яка разом з Тарифами банку та Умовами та правилами надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору, складають договір про надання банківських послуг. Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданою банком редакцію Умов і Правил відповідачка була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву від 23.02.2009р., а тому в даному випадку не можливо застосувати до вказаних правовідносин ч.1 ст.634 ЦК України і даний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17. Крім того, у відзиві відповідачка просила суд застосувати до вимог позивача строки позовної давності, оскільки за захистом свого порушеного права банк звернувся зі спливом строку давності, враховуючи те, що останній раз кредитною картою відповідачка користувалася 23.15.2015р. здійснивши переказ зі своє карти в інтернет-банкінг Приват24, з позовом банк звернувся лише 01.04.2020р., тобто зі спливом строків позовної давності відповідно до положень ст.ст.256, 261, 267 ЦК України. Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу (а.с. №105-111 т. №1). Окремо заява про застосування строків позовної давності також викладена відповідачкою у клопотанні, яке подано разом з відзивом на позов (а.с. №120-122 т. №1). 13.11.2020р., 20.11.2020р. засобами поштового зв`язку та 19.11.2020р. на електрону адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій представником позивача Меркуловою В.В. (діє на підставі довіреності від 30.07.2020р.) на спростування доводів викладених у відзиві на позов зазначено, що укладений між банком та [PERSON] договір б/н від 23.02.2009р. є договором приєднання та є укладеним у письмовій формі. В анкеті - заяві, яка підписана відповідачкою, містяться умови, що з її підписанням вона приєднується до Умов і Правил надання банківських послуг, також до матеріалів позовної заяви долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана особисто відповідачкою та з якої чітко вбачається, що відповідачці встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій, пеня та штрафів. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. На підставі анкети-заяви на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт та відповідачкою отримано кредитну карту. З наданої банком виписки по картковому рахунку вбачається, що на кредитну карту було встановлено кредитний ліміт та те, що [PERSON] користувалася кредитними коштами (отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали тощо) в межах розміру встановленого ліміту, а отже й прийняла до використання кредитні карти, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки, сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в розрахунку заборгованості графа «Сума погашення за наданим кредитом»). Крім того, 28.10.2020р. відповідачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 06.03.2010р. Щодо строків позовної давності, позивач наголошував на тому, що кредитна карта є поновлюваною кредитною лінією, карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже, враховуючи, що строк перевипущеної картки № [NUMBER] до останнього дня серпня 2015р., позивач же звернувся до суду з позовом 25.05.2020р. - до спливу строку позовної давності. Разом з відповіддю на відзив позивачем до матеріалів справи було долучено анкету-заяву [PERSON] про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 28.10.2020р. витяг з Умов і Правил надання банківських послуг затверджені Наказом від 06.03.2010р. (а.с. №128-303 т. №1, а.с. №1-45 т. №2). 30.11.2020р. до суду надійшла заява АТ КБ "ПриватБанк" про зменшення позовних вимог, в якій позивач розпоряджаючись своїм правом щодо предмету спору, зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 23.02.2009р. в розмірі 6522,86 грн., з яких: 4892,18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 1630,68 грн. - заборгованість за відсотками, які нараховані на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також понесені судові витрати (а.с. №54 т. №2). 18.12.2020р. до суду надійшли заперечення на відзив позивача, які за змістом містять раніше викладені у відзиві на позов доводи та аргументи, крім того, відповідачка повторно наголошувала, що банк звернувся до суду зі спливом строків позовної давності, просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу (а.с. №78-84 т.№2). 13.01.2021р. до суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких позивач наголошував, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписала анкету-заяву № б/н від 23.02.2009р. Банком було надано доказ про те, що відповідачка була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 23.08.2006р., який міститься в матеріалах справи та зазначені Умови та правила надання банківських послуг були актуальні на момент укладення кредитного договору від 23.02.2009р. В подальшому 28.10.2020р. відповідачка, будучи клієнтом банку, ознайомилася та підписала нову анкету -заяву про приєднання до Умов та правила надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 06.03.2010р. Крім того, позивачем на підтвердження погодження з відповідачкою умов кредитування, надання можливості користуватися коштами в межах встановленого кредитного ліміту до матеріалів справи долучено підписану [PERSON] довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду», виписку по картковому рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача, баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Щодо строків позовної давності, позивач наголошував на тому, що кредитна карта є поновлюваною кредитною лінією, карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця, крім того, згідно п.1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг до яких приєдналася відповідачка, сторони погодили умову договору про збільшення строку позовної давності до 50 років, строк перевипущеної картки [NUMBER] до останнього дня серпня 2015р., позивач же звернувся до суду з позовом 25.05.2020р. тобто до спливу строку позовної давності, а тому строки позовної давності при зверненні банком з позовом до суду не було пропущено. В судове засідання 03.02.2021р. представник позивача не з`явився, про дату та час слухання позивач повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду на поштову адресу для листування зазначену у позові, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази (а.с.№52-53 т. № 2). Разом з позовною заявою до суду була подана заява представника позивача Гребенюк О.С. , в якій представник позивача зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, розгляд справи проводити за його відсутності (а.с. №47 т. № 1). Також, 03.02.2021р. до суду надійшла заява представника позивача - Сидоренко О.О. (діє на підставі довіреності від 14.01.2021р. - а.с. № 103 т. № 2), в якій представник зазначив, що позовні вимоги в уточненій редакції підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить провести без його участі (а.с. № 101 т. № 2). Відповідачка [PERSON] в судове засідання 03.02.2021р. також не з`явилася. 03.02.2021р. до суду надійшла заява представника відповідачки - адвоката Тарапатова Д.С. (діє на підставі довіреності від 01.10.2020р. - а.с. № 106 т. № 2), в якій представник просив в задоволенні позову відмовити з підстав, які викладені у відзиві на позов та письмових запереченнях, розгляд справи провести за його відсутності (а.с. № 104 т. № 2). Враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмовий відзив на позов, відповідь на відзив, заперечення на відповідь, суд розглянув справу 03.02.2021р. відповідно до вимог ст.223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутністю обох сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, надавши оцінку змісту заперечень на позов, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Враховуючи, що 30.11.2020р. позивачем до початку розгляду справи подано заяву про зменшення позовних вимог, суд вирішує справу в межах позовних вимог заявлених в заяві від 30.11.2020р. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 лютого 2009р. [PERSON] звернулася до ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим нею була підписана анкета- заява №б/н від 23.02.2009р., згідно якої [PERSON] виявила бажання отримати кредитну картку "Універсальна" зі встановленням кредитного ліміту та базовою процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 2,5% (а.с. №27 т. №1). Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При винесені рішення, надаючи оцінку обґрунтованості та доведеності заявленої позивачем суми заборгованості суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст.76, ч.2 ст.77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В заяві про зменшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 23.02.2009р. в розмірі 6522,86 грн., з яких: 4892,18 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 1630,68 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. Частина 5 ст.263 ЦПК України визначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом вище, у анкеті - заяві від 23.02.2009р. визначено, що клієнт бажає отримати кредитну карту зі встановленим кредитним лімітом, визначено розмір відсоткової ставки, як ціна договору за користування кредитними коштами. 19.03.2009р. відповідачкою була погоджена та підписана довідка про умови кредитування з користування кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, яка містить порядок та умови нарахування відсотків, порядок сплати кредиту, нарахування пені та штрафів (а.с.№28 т. №1). В кінці довідки зазначено: "З фінансовими умовами надання кредитки "Універсальна Універсальна, 55 днів пільгового періоду і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений (а)''. Заперечень щодо підпису вказаної довідки відповідачкою не надано. Таким чином, з підписанням довідки про умови кредитування сторони погодили ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами - базова відсоткова ставка (2,5%), а також розмір неустойки у випадку порушення позичальником грошових зобов`язань. Крім того, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 23.02.2009р., позивач посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини договору, з якими була ознайомлена відповідачка та приєдналася до них з підписанням заяви. Такі твердження позивача суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме відповідну редакцію Умов і Правил, на умови якої посилається позивач, розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву від 23.02.2009р. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Посилання позивача на те, що відповідачкою 28.10.2020р. було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, з підписанням якої остання була ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг затверджених наказом Банку від 06.03.2010р., суд оцінює критично та вважає їх безпідставними, оскільки предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості саме за договором б/н від 23.02.2009р. згідно до підписаної заяви від 23.02.2009р., а не за анкетою-заявою від 28.10.2010р. Відповідно до наданої позивачем довідки, з лютого 2009р. відповідачці було видано дві кредитні картки: 1) [NUMBER] від 23.02.2009р. з терміном дії 02/13; 2) [NUMBER] від 25.02.2013р. з терміном дії 08/15 (а.с. №66 т. №1). З наданої довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти [NUMBER] оформленої на [PERSON] вбачається, що 19.03.2009р. на картковий рахунок було встановлено кредитний ліміт в розмірі 250 грн., який в подальшому було збільшено до 3980 грн, та анульовано 21.09.2016р. (а.с. №65 т. №1). Виписка з карткового рахунку відповідачки (основна картка [NUMBER] ) вказує, що отриманими картками відповідачка активно користувалася, грошові кошти використовувала для власних потреб в межах розміру встановленого на карту ліміту, отримувала кошти шляхом зняття готівки, здійснювала оплату комунальних платежів, оплату через термінали, здійснювала погашення заборгованості за наданим кредитом (останній платіж в сумі 200 грн. внесено 21.11.2015р.) а отже, прийняла запропоновані банком умови щодо розміру кредитного ліміту (а.с.№58-64 т.№1). Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів та має статус первинного документу. Відповідно до Постанови Національного банку №705 від 05.11.2014р. "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Факт користування [PERSON] кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою іншими належними доказами. Матеріали справи не містять даних, щодо незаконного зняття коштів з використанням вищевказаних кредитних карток та незаконну видачу вказаних карток на її ім`я [PERSON] третім особам. Таким чином, доказом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, користування відповідачкою кредитними коштами є виписка по рахунку, яка є належним доказом надання кредитних коштів. Відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20.10.2020р. справа №456/3643/17 провадження № 61-9882 св20. Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивач має права вимоги до відповідачки про стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4892,18 грн., який відповідачкою не сплачено. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору, визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Що стосується посилання позивача на пункт 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг, як підставу про збільшення строку позовної давності на 50 років, суд зазначає наступне. Згідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Проте, враховуючи, що редакція Умов і Правил, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності на які посилається позивач, не містять підпису позичальника про ознайомлення та погодження з ними, та суду не надано належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила розуміла відповідачка та погодилася з ними підписуючи анкету - заяву від 23.02.2009р., а також те, що Умови і Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то відповідна редакція Умов і Правил не може вважатися складовою частиною укладеного між банком та [PERSON] договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами у письмовій формі не було досягнуто згоди про збільшення позовної давності, як це передбачено ст.259 ЦК України, тому положення пункту 1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг про збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту збільшений до 50 років не підлягають застосуванню, а до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У своїй постанові від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів, починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.06.2018р. у справі № 686/6697/16-ц. Матеріали справи містять виписку по картковому рахунку, відповідно до якої останнє погашення відповідачкою здійснено 21.11.2015р., а отже враховуючи, що строк дії останньої картки [NUMBER] встановлений до 31.08.2015р., суд дійшов висновку, що саме з 01.09.2015р. почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості в повному обсязі. Втім, АТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду в строк, більше ніж через 3 роки від дня останнього платежу на погашення заборгованості та дня настання строку повернення кредиту, що відповідає строку карти. Початок перебігу строку позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення) дії договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). Особа повинна знати про стан своїх майнових прав, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16.11.2016р. у справі № 6-2469цс16. АТ КБ "ПриватБанк" як кредитор, у свою чергу, зобов`язаний цікавитись своїми майновими правами та, у випадку їх порушення, звертатись до суду за їх захистом. Враховуючи компетенцію та повноваження банку щодо моніторингу стану рахунків своїх клієнтів-позичальників, позивач міг довідатись та довідався про порушення своїх прав, як кредитора, починаючи з грудня 2015р. після останнього внесеного відповідачем платежу на погашення заборгованості та закінчення строку дії карти № [NUMBER] та винесення своєї суми заборгованості по тілу кредиту на прострочку, проте не здійснив жодних дій, спрямованих на їх відновлення. Європейський с уд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Між тим, вирішуючи позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за відсотками, які нараховані на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в розмірі 1630 грн.68коп., суд дійшов наступних висновків. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі № 723/304/16-ц, від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц. Крім того, за змістом ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Враховуючи, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, позивач просив стягнути з неї відсотки, які нараховані за період з 01.10.2019р. по 17.03.2020р. на прострочений кредит у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 1630грн.68коп. Оскільки під час розгляду справи наявність та розмір простроченої заборгованості, відповідність розрахунку, не були спростовані відповідачкою письмовими доказами або окремим контррозрахунком, при ухваленні рішення суд керується розрахунком позивача та вважає можливим стягнути з [PERSON] 1630грн.68коп. - відсотки нараховані на прострочений кредит. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018р. у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні ст.266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018р. у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018р. у справі № 642/493/17-ц. Таким чином, позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" щодо стягнення відсотків в розмірі 3 % річних, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України, на суму основного боргу (прострочене тіло кредиту), який відповідачкою не сплачено, загалом заявлено у межах строку позовної давності, а тому посилання відповідачки про сплив строку позовної давності за такими вимогами у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу є помилковими, враховуючи, 3% річних не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України. Підсумовуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором про надання банківських послуг б/н від 23.02.2009р. - відсотки нараховані за період з 01.10.2019р. по 17.03.2020р. на прострочений кредит відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 1630,68 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд зазначає. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Із положень ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-цвід 20.09.2018р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представництво інтересів відповідачки [PERSON] здійснював адвокат Тарапатов Д.С. на підставі довіреності від 01.10.2020р. (а.с.№119 т. №1). На підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги № 30092001 від 30.09.2020р., який укладений між [PERSON] та ТОВ "Дніпропетровський цент правового захисту" в особі директора Дімакова Є.М.; договір про надання послуг №2 від 01.10.2020р., який укладений між ТОВ "Дніпровській центр правого захисту" та адвокатом Тарапатовим Д.С., рахунок-фактуру на оплату наданих послуг №30092001 від 30.09.2020р., акт прийняття-передачі наданих послуг №30092001/1 від 13.10.2020р., згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги щодо: представництва інтересів в суді 1-ї інстанції, підготовка заперечень, вартість послуг 8000грн., квитанції про оплату 8000грн. № 63770032 від 01.10.2020р., №64864557 від 12.10.2020р. (а.с.№113-118 т. №1). Так, згідно рахунку-фактури вартість послуг щодо підготовки процесуальних документів (відзиву, пояснень тощо) складає 3600грн., представництва інтересів в суді - 3600грн. Суд вказує, що стягненню підлягають не лише ті витрати на правничу допомогу, що стосуються участі в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, підготовка запитів. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує обсяг фактично наданої правничої допомоги адвокатом, пов`язаної з розглядом цивільної справи, виходячи з акту про прийняття - передачі наданих послуг №30092001/1 від 13.10.2020р. та приходить до висновку, що на користь відповідачки з позивача підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3600грн. (вартість послуг щодо підготовки процесуальних документів підготовка відзиву на позовну заяву, клопотань, заперечень), прибуття адвоката в судові засідання 24.11.2011р. та 03.02.2021р. у розмірі 1028грн.58коп., виходячи з розрахунку, що у справі було призначено 7 судових засідань, представник відповідачки прибув у 2 судові засідання, вартість послуги представництва інтересів в суді першої інстанції згідно акту приймання-передачі послуг складає 3600 грн., а тому суд вважає, що розмір вартості даної послуги, виходячи з принципу розумності можливо визначити виходячи з розрахунку (3600грн. : 7 * 2 = 1028грн.58коп.). Загалом стягненню з позивача на користь відповідачки підлягає сума витрат на правничу допомогу, яка дорівнює 4628грн.58коп. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням розміру позовних вимог 6522грн.86коп. (визначених позивачем в заяві про зменшення позовних вимог) та їх часткового задоволення у розмірі 1630грн.68коп., суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 525 грн. 49 коп. (1630грн.68коп. х 2102 грн. : 6522грн.86коп. = 525грн.49коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial