Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ „Українська пожежно-страхова компанія" та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Після уточнення позовних вимог у судовому засіданні просив стягнути з ПАТ „Українська пожежно-страхова компанія" 18714,34 грн. страхового відшкодування матеріальної шкоди, а з [PERSON] 25807,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. З ПАТ „Українська пожежно-страхова компанія" стягнуто на користь [PERSON] 3500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, з [PERSON]- 23236,34 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судовий збір на користь держави стягнуто з відповідачів пропорційно задоволеним вимогам. З рішенням суду в частині, що стосується стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, не погодився [PERSON] і в апеляційній скарзі просить рішення щодо нього скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосуванням норм матеріального права. Апелянт, зокрема зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про доведеність його вини у дорожньо-транспортній пригоді та про наявність правових підстав для стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав, просив задовольнити, звертаючи увагу суду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б беззаперечно доводили вину [PERSON] у ДТП. Також представник зазначив, що спірні правовідносини регулюються ст.29,30 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон) і, відповідно до цих правових норм майнова шкода [PERSON] відшкодована у спосіб обраний ним, а саме, виплатою йому страхового відшкодування страховиком та залишенням пошкодженого автомобіля. Крім того, представник апелянта зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів дійсно понесених ним витрат у розмірі 54522,00 грн. на відновлювальний ремонт автомобіля . Щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача 2000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди представник відповідача рішення вважає не законним, так як позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди обґрунтовувались лише посиланням на ушкодження здоров'я, а судом стягнуто відшкодування моральної шкоди за пошкодження майна позивача. [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вважають необґрунтованою та просили відхилити, зазначаючи, що судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а у матеріалах цивільної справи достатньо належних доказів вини [PERSON] у ДТП та реально понесених потерпілим витрат на відновлювальний ремонт автомобіля. Представник ПАТ „Українська пожежно-страхова компанія" у судове засідання не з'явився, про судове засідання повідомлений належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а саме, щодо відшкодування матеріальної шкоди, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.08.2012 року [PERSON], керуючи транспортним засобом - ВАЗ-21063 д.н.з.[NUMBER] на вул. Кільцевій у м. Чернігові, виконуючи маневр повороту наліво, порушивши п.п.10.1,10.4 Правил дорожнього руху України, не надав переваги в русі автомобілю Тойота Авенсіс д.н.з.[NUMBER] (далі автомобіль Тойота), який рухався в зустрічному напрямку, що призвело до зіткнення транспортних засобів і автомобіль Тойота, який належить [PERSON], отримав механічні пошкодження. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Тойота внаслідок ДТП 24.08.2012 року згідно з висновку № 359 від 01.09.2012 року становить 56375,55 грн. та є рівною ринковій вартості автомобіля до ДТП (а.с.70). Згідно звіту оцінювача №72560 від 06.03.2013 року утилізаційна вартість автомобіля Тойота на момент огляду складає 25089,89 грн.( а.с.81-84). [PERSON] не погодився визнати автомобіль фізично знищеним у зв"язку з чим, за бажанням потерпілого відповідно до правил п.2 ст. 30 Закону, страховиком було відшкодовано потерпілому шкоду у розмірі 31285,66 грн. (56375,50 - 25089,89) - різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП з залишенням пошкодженого автомобіля, утилізаційною вартістю 25089,89 грн його власнику. Таким чином, вартість матеріального збитку, завданого [PERSON] пошкодженням його автомобіля, що визначена експертом у розмірі 56375,77 грн та яка дорівнює ринковій вартості автомобіля Тойота до ДТП, у повному обсязі відшкодована позивачу саме у той спосіб, який він обрав. Витрати, понесені на здійснення відновлювального ремонту автомобіля при економічній недоцільності його проведення та після того, як за бажанням потерпілого ним було отримане страхове відшкодування різниці вартості автомобіля до та після ДТП з залишенням автомобіля у своєму користуванні, не можуть визнаватись шкодою, яка підлягає відшкодуванню особою, винною у ДТП за правилами ст. 1194 ЦК України. Такий висновок колегії суддів апеляційного суду ґрунтується на системному аналізі норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Так, відповідно до ст.2 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон 1961-IV) правовідносини в сфері обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України,Законом України „Про страхування", цим Законом та іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ст.22 Закону, при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо -транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону, шкода, заподіяна майну в результаті ДТП, це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ст. 29 Закону у випадку пошкодження транспортного засобу в ДТП відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, але з врахуванням зносу транспортного засобу на момент ДТП, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 30 Закону, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно не можливим чи економічно не обґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням його фізично знищеним. Ремонт є економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до законодавства витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Як вбачається з Додатку 3 до висновку №359 від 11.09.2012 року ( а.с.78) вартість відновлювального ремонту автомобіля Тойота , необхідного для усунення пошкоджень, отриманих у ДТП 24.08.2012 року становить 149579,23 грн. Якщо власник транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП . Таким чином, не погодившись з визнанням автомобіля фізично знищеним, [PERSON], скориставшись законним правом вибору способу відшкодування завданої шкоди, виявив бажання отримати відшкодування від страховика суми, визначеної за правилами ч.2 ст.30 Закону, залишивши собі транспортний засіб, залишкова вартість якого після ДТП становила 25089,89 грн., та відремонтував його. Проте, виходячи з положень ст.29 Закону, шкода завдана власнику транспортного засобу пошкодженням останнього в результаті ДТП (при відсутності підстав для визнання його фізично знищеним) відшкодовується шляхом відшкодування витрат , пов'язаних з відновлювальним ремонтом, але з врахуванням зносу цього транспортного засобу, розрахованого у встановленому порядку. Враховуючи встановлене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування витрат понесених на відновлювальний ремонт автомобіля ґрунтуються на невірному тлумаченні вказаних правових норм. Крім того, слід зазначити, що доводи апелянта щодо недоведеності дійсного розміру витрат, понесених позивачем на відновлювальний ремонт автомобіля Тойота, також заслуговують на увагу, так як на підтвердження таких витрат [PERSON] суду надано наряд-замовлення від 02.10.2013 року, який не є платіжним документом, а тому, не являється безспірним доказом фактичної сплати позивачем 16422,00 грн, які зазначені у цьому документі. Відсутні також докази, які свідчать про передачу автомобіля на ремонт та акт прийняття - передачі виконаних робіт з приєднанням касового документу про сплату зазначеної в наряді суми. Також, надана позивачем копія витратної накладної на 38100,00 грн. на придбання запасних частин та квитанція до прибуткового касового ордеру без самого касового ордеру, також не можуть розцінюватись як безспірний доказ сплачених позивачем коштів. Клопотання про надання додаткових доказів стороною позивача у судовому засіданні не заявлялось, зазначивши, що наявні у справі докази є належними та достатніми. Враховуючи все вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення апеляційним судом про відмову у позові в цій частині. У той же час, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо недоведеності вини відповідача у ДТП та неправомірності відшкодування з нього моральної шкоди не заслуговують на увагу, враховуючи наступне. Частково задовольняючи позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] 2000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно послався на п.п.3,4 ч.2 ст.23 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку, що пошкодженням автомобіля Тойота його власнику [PERSON] завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто [PERSON] Доводи апелянта, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки [PERSON] позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтовував лише ушкодженням здоров'я, а не пошкодженням майна, не заслуговують на увагу, так як апеляційним судом встановлено і не заперечувалось представником відповідача у суді, що у судовому засіданні суду першої інстанції позивачем та його представником уточнювались та конкретизувались доводи щодо суті моральних збитків, у тому числі мова йшла і про побутові незручності та психологічну травму, отриману позивачем саме в результаті пошкодження автомобіля. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Не заслуговують на увагу також доводи апелянта про недоведеність його вини у скоєнні ДТП. Сам факт скасування апеляційним судом постанови суду першої інстанції про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП України з закриттям провадження у справі у зв"язку із збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність вини відповідача в ДТП. Його вина підтверджується наявними у справі протоколом про адміністративне правопорушення ( а.с.61), в якому безпосередньо зафіксовано факт порушення [PERSON] 24.08.2012 року п.10.4 Правил дорожнього руху України, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи (в матеріалах адмінпровадження по справі Коропського районного суду 3/2509/690/2012), де також зазначено, що [PERSON] порушив п.10.4 ПДР (а.с.4), а також схемою місця ДТП, від 24.08.2012 року, на які правомірно посилається суд першої інстанції у своєму рішенні. Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України судовий збір на користь держави, стягнутий з відповідача судом першої інстанції також підлягає зменшенню, пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial