Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Відділення Фонду), та просив суд стягнути з відповідача 70 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позову, посилався на те, що під час виконання трудових обов'язків пожежного пожежної частини у ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» у 2004 році з ним стався нещасний випадок на виробництві, про що складено акт за формою Н-1, в зв'язку з яким йому встановлено 70% стійкої втрати професійної працездатності - первинно на період з 30 червня 2004 року до 01 липня 2005 року, при наступних оглядах - 07.07.2005 р. встановлена третя група інвалідності та ступінь втрати працездатності у розмірі 45% повторно на термін з 01.07.2005 р. до 01.07.2006 р; 05.10.2005 р. підтверджена третя група інвалідності та встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 60% повторно на термін з 10.08.2005 р. до 01.09.2006 р.; 12.09.2006 р., 29.01.2008р., 03.02.2009 р. підтверджувалась третя група інвалідності та ступінь втрати працездатності у розмірі 60% повторно на термін по 01.02.2010 р.; 09.03.2010 р. підтверджена третя група інвалідності та встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% повторно на термін з 01.02.2010р. по 01.02.2011р.; 22.02.2011р., 20.03.2012р., 19.03.2013р., 18.02.2014 р. підтверджена третя група інвалідності та встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% повторно, останній раз у термін до 01.02.2015 р. У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON], кожен окремо, позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позові, просили їх задовольнити. Представник Відділення Фонду - Чупла І.С., позовні вимоги не визнала. Зазначила, що до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві..." внесено зміни, відповідно до яких усі норми даного Закону стосовно виплати моральної шкоди виключено, і Конституційний Суд України в своєму рішенні від 08.10.2008 року визнав ці зміни конституційними, а тому Фонд є неналежним відповідачем. Крім того, довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності та акт розслідування професійного захворювання не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Докази завдання моральної шкоди Фондом відсутні, у зв"язку з чим, просила у задоволенні позову відмовити. Крім того, провадження у справі, на думку відповідача, взагалі має бути закрито, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 01.10.2003р. по 06.07.2004р. працював пожежним пожежної частини у ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», звільнений у зв"язку з невідповідністю за станом здоров"я /а.с.5/. Під час виконання трудових обов'язків 05 березня 2004 року о 13год.27хв. з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок якого останній отримав виробничу травму /а.с. 9-12/. Згідно з Акту форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 4 від 09.03.2004 року, випадок, що стався з [PERSON] 05.03.2004року визнано таким, що пов'язаний з виробництвом /а.с. 7-8/. Відповідно до виписки з акту освідування в МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності додаткових видах допомоги № 027483 від 30.06.2004року позивачу вперше встановлено відсоток втрати професійної працездатності 70% з 30 червня 2004року у зв'язку з трудовим каліцтвом від 05 березня 2004 року, акт № 4 - первинно на період з 30 червня 2004 року до 01 липня 2005 року /а.с. 56/. Станом на 30.06.2004р. [PERSON] встановлена 2-га група інвалідності /а.с. 4/. З матеріалів справи вбачається, що при повторних оглядах в період з 01.01.2005р. до 18.02.2014р. позивачу встановлена третя група інвалідності, а ступінь втрати працездатності змінювався, та становив відповідно: 45%, 60%, 60%, 40%, станом на 18.02.2014 р. Позивачу з 01 лютого 2014 р. підтверджена третя група інвалідності та встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% повторно, останній раз у термін до 10.01.2015р. /а.с. 14-26/. Судом встановлено, що позивач у період за останні п"ять років неодноразово проходив лікування посттравматичних наслідків, проходить індивідуальну реабілітацію інвалідів /а.с. 32-40/. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на утриманні позивача перебувають два малолітніх сина, 31.10.2006р.н., яких він виховує самостійно /а.с. 28-31/. Суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі врегульовані в основному Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закону). Відповідно до ст.1 Закону завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону). В силу положень ст.ст. 21, 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачці вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, вбачається, що громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач зазанав зменшення обсягу трудової діяльності, була змушений пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлених нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, працює не за фахом та освітою, тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві у зв'язку з відсутністю висновку ЛКК щодо наявності моральних страждань у позивача є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності. Рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 р. встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи вищенаведене, доводи Відділення Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності, як Законом України "Про державний бюджет України на 2006 рік", так і Законами України "Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки", якими було зупинено дію чинності норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік - дію цих норм припинено. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 30 червня 2004 року, - тобто від дня, коли Позивачу вперше встановлено 70 % втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом. Згідно з положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. З урахуванням вказаних фактичних даних у справі, правових норм, які підлягають застосуванню, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: тяжкість тілесних ушкоджень, ступінь втрати працездатності, який у подальшому (з 2004р. по 2014р.) зменшено з 70% до 40%, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, зокрема неможливості у зв"язку з втратою працездатності та станом здоров"я працювати за спеціальністю пожежника, виконувати більш престижну роботу, наявність третьої групи інвалідності, вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача 20000 (двадцять тисяч)гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які Позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнені від сплати судового збору, тому з урахуванням ст. 88 ЦПК України судові витрати мають бути компенсовані за рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial