Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2002 року по 13.06.2014 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти у розмірі 1286, 00 грн. Але вказаних коштів не вистачає на утримання дитини, відповідач сплачує ці кошти періодично, була наявна заборгованість по сплаті аліментів. Враховуючи те, що позивачка не має можливості самостійно нести всі витрати на дитину, звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь фактично понесені витрати на додаткові потреби дитини у розмірі 121242, 15 грн., а також передбачувані витрати на дитину у розмірі 700, 00 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2018 року і до [INFO] року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.04.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 13.06.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки він постійно приймає активну участь у житті дитини, надає їй необхідну матеріальну допомогу, незалежно від того розміру аліментів, який визначений судом. Також зазначає, що [PERSON] не має ніяких визначних здібностей, на розвиток яких необхідно витрачати такі суми коштів. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 10.09.2018 року до суду надійшла заява позивачки про уточнення позовних вимог, відповідно до яких вона просить суд стягнути з відповідача на її користь фактично понесені витрати на додаткові потреби дитини у розмірі 186628, 09 грн., передбачувані витрати на дитину у розмірі 700, 00 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2018 року і до [INFO] року включно. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Позивачка на початку розгляду справи позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У подальшому позивачка у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2002 року до 13.06.2014 року включно, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2014 року про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1286, 00 грн. щомісячно до повноліття дитини. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір"ю, перебуває на її утриманні. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, отримує допомогу від держави на утримання молодшої дитини. Відповідач [PERSON] на даний час не працює, встановленого доходу не має. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов?язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов"язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв"язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов"язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред"являвся. У такому випадку такий батько зобов"язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні. Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №761/6933/17. Як вбачається з позовних вимог [PERSON], до додаткових витрат на утримання неповнолітньої дочки вона відносить наступні витрати: - витрати на навчання - 5550, 00 грн. - приладдя для навчання - 3237, 89 грн. - розвиток здібностей дитини - 5799, 00 грн. - одяг - 13531, 61 грн. - мобільний зв'язок - 962, 00 грн.; - басейн, масаж - 5330, 00 грн. - ліки - 8786, 42 грн.; - меблі для дитини - 32675, 80 грн. - відпочинок - 51168, 42 грн. - одяг - 12621, 88 грн. - картриджи для принтера - 702, 00 грн. - ланцюжок золотий - 1335, 00 грн. - постільна білизна - 2612, 70 грн. - річний абонемент в басейн - 5777, 00 грн. - канцелярські товари для навчання дитини - 619, 09 грн. - курси англійської мови - 7200, 00 грн. - ноутбук для дитини - 11599, 31 грн. - телевізор у кімнату для дитини - 9498, 96 грн. - меблі для дитини - 13420, 00 грн. Так, на підтвердження витрат навчання позивачкою [PERSON] було надано суду копії квитанцій про сплату щомісячних внесків у загальному розмірі 5850, 00 грн. та 4097, 00 грн., про придбання підручників для дитини у зв'язку з навчанням у школі на загальну суму 1200, 00 грн. Вказані внески є обов'язковими, а не добровільними платежами, а також є витратами, пов'язаними із розвитком здібностей дитини. Крім того, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] відвідувала додаткові заняття з англійської мови, за що позивачкою було сплачено грошові кошти у розмірі 6370, 00 грн. (згідно договору від 14.09.2017 року про надання освітніх послуг (а.с.11-13), а також у розмірі 5893, 00 грн. та 7200, 00 грн. Вказані витрати суд вважає додатковими витратами на дитину, пов'язаними із розвитком її здібностей. Також неповнолітня [PERSON] відвідувала басейн, що підтверджується Договором від 27.08.2018 року (а.с.181-182) та чеком про сплату вартості у розмірі 5777, 00 грн. Необхідність відвідування дитиною басейну викликана її станом здоров'я та медичними рекомендаціями, викладеними у медичному висновку від 26.08.2015 року (а.с.156). Таким чином, суд вважає витрати на відвідування дитиною басейну додатковими витратами, що викликаними медичними рекомендаціями у зв'язку із станом здоров'я дитини. Позивачкою у позовних вимогах також вказується і про необхідність стягнення з відповідача витрат на ліки у загальному розмірі 8786, 42 грн. На підтвердження своїх додаткових витрат позивачкою надано ряд чеків на придбання ліків (а.с.41-48). Слід зазначити, що позивачкою у своїх поясненнях було надано обґрунтування понесених витрат, зазначено про наявність відповідних рекомендацій лікарів для придбання вказаних ліків, а також вказано про те, що ліки придбавалися у зв'язку із частими простудними хворобами дочки. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, той факт, що на обох батьків покладена відповідальність за утримання та розвиток дитини, суд вважає вказані вище витрати позивачки додатковими витратами на дитину, а тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині стягнення витрат на навчання, придбання підручників, відвідування додаткових занять з англійської мови, басейну та придбання ліків, але у розмірі Ѕ частини від загальної суми витрат, що становить 22586, 71 грн. Що стосується інших витрат, що вказуються позивачкою, а саме витрат на приладдя для навчання, одяг, мобільний зв'язок, меблі для дитини, відпочинок, картриджи для принтера, ланцюжок золотий, постільну білизну, канцелярські товари для навчання дитини, ноутбук, телевізор, то слід зазначити наступне. Суд вважає, що дані витрати не можуть вважатися додатковими витратами у розумінні ст. 185 Сімейного кодексу України, оскільки під час розгляду справи по суті не встановлено, що ці витрати позивачки зумовлені особливими обставинами, розвитком здібностей дитини, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення передбачуваних додаткових витрат на забезпечення навчання дитини у розмірі 700, 00 грн. щомісячно суд вважає також необґрунтованими, оскільки дані витрати не були підтверджені належними доказами та обґрунтовані, з чого саме вони складаються. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є частково підставними та обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню і з відповідача на її користь підлягають стягненню понесені додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 22586, 71 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial