Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПП «ЛЕВ-ТУР.К» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що у квітні 2014 року він, для придбання туристичної путівки у Домінікану, звернувся до ПП «ЛЕВ-ТУР.К», яке займалося організацією туристичного відпочинку. 19.04.2014 року він сплатив у касі відповідача вартість туру до Домінікани з 19.05.2014 року по 31.05.2014 року у розмірі 15645,00 гривень, про що отримав відповідну квитанцію, та віддав співробітникам відповідача свій паспорт для виїзду за кордон для отримання необхідних віз. Будь-яких договорів з відповідачем він не укладав, оскільки співробітники ПП «ЛЕВ-ТУР.К» запевнили його, що це не є обовязковим та достатньо видачі квитанції про оплату послуг. З вини відповідача його заявка на тур до Домінікани не була виконана та після багаторазових звернень з наріканнями, йому було запропоновано тур до Італії та Морокко. 25.10.2014 року він сплатив до каси відповідача вартість двох віз до Італії та Морокко у сумі 1890,00 гривень, про що отримав відповідну квитанцію. Заявка на тур до Італії та Морокко також залишилася невиконаною. Таким чином, сплачені ним туристичні послуги не були надані відповідачем, у звязку з чим він був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 17535,00 гривень, суму інфляційних витрат за порушення виконання зобовязання відповідачем у розмірі 11274,15 гривень, 3 % річних від суми завданої шкоди в розмірі 1238,20 гривень. Крім того, неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, що полягає у душевних переживаннях через зрив запланованого відпочинку, у звязку з чим просив стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень. Також просив стягнути з відповідача на його користь суму витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 гривень. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про день розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин. Судом встановлено, що у квітні 2014 року позивач [PERSON], для придбання туристичної путівки у Домінікану, звернувся до відповідача ПП «ЛЕВ-ТУР.К», яке займалося організацією туристичного відпочинку. 19.04.2014 року він сплатив у касі відповідача вартість туру до Домінікани з 19.05.2014 року по 31.05.2014 року у розмірі 15645,00 гривень, про що отримав відповідну квитанцію б/н від 19.04.2014 року, та віддав співробітникам відповідача свій паспорт для виїзду за кордон для отримання необхідних віз. Будь-яких договорів про надання туристичних послуг [PERSON] з відповідачем не укладав. Заявка позивача на тур до Домінікани не була виконана відповідачем та після багаторазових звернень з наріканнями, позивачу було запропоновано тур до Італії та Морокко. 25.10.2014 року останній сплатив до каси відповідача вартість двох віз до Італії та Морокко у сумі 1890,00 гривень, про що отримав відповідну квитанцію б/н від 25.10.2014 року. Заявка позивача на тур до Італії та Морокко також залишилася невиконаною, сплачені грошові кошти відповідачем повернуті не були. Згідно з ч. 1, 2 ст.20 Закону України "Про туризм" за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов'язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт). До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов'язання. Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що фактично між сторонами виникли цивільно-правові зобовязання з надання (отримання) туристичних послуг, оскільки відповідачем було запропоновано, а позивачем було сплачено вартість туристичних послуг загальним розміром 17535,00 гривень (15645,00 + 1890,00 гривень). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про туризм" порушення законодавства в галузі туризму тягне за собою відповідальність згідно із законом. Порушеннями законодавства в галузі туризму є: …ненадання, несвоєчасне надання або надання туристові інформації, що не відповідає дійсності; …порушення умов договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг;… Згідно з ч. 10 ст. 20 Закону України "Про туризм" якість туристичних послуг повинна відповідати умовам договору, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються законодавством про захист прав споживачів. Так, ч. 4 ст. 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" передбачено, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Також ч. 1 ст. 33 Закону України "Про туризм" встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Закону України "Про туризм" за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала. Отже, майнову відповідальність при даних цивільно-правових відносинах несе суб'єкт туристичної діяльності відповідач у справі, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, а саме не надав позивачу туристичні послуги, вартість яких була ним сплачена, а тому завдана останньому матеріальна шкода внаслідок неправомірних дій відповідача має бути йому відшкодована. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди в розмірі 17535,00 гривень підлягають задоволенню. Відповідно до статті 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, на час звернення позивача до суду з даним позовом інфляційні витрати складають 11274,15 гривень, 3% річних від простроченої суми складають 1238,20 гривень, що підтверджується наданими позивачем розрахунками. Вищевказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року, зі змінами, внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В матеріалах справи відсутні жодні докази, які б могли підтвердити факт завдання та перенесення позивачем моральних, душевних страждань з вини відповідача, крім того ні чинним законодавством, ні договором сторін не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з невиконанням умов договору про надання туристичних послуг, у звязку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, за необґрунтованістю. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд керується ст. 84 ЦПК України, де зазначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи, що суд дійшов висновку про стягнення суми матеріальної шкоди з відповідача, з останньої на корить позивача підлягає стягненню сума документально підтверджених витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 гривень, відповідно до наданих позивачем договору про надання правової допомоги по цивільній справі від 06.09.2016 року та квитанції б/н від 06.09.2016 року. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 гривень, від сплати якого, згідно Закону України «Про захист прав споживачів», звільнений позивач.

Outcome: partial