Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28.09.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11224620000, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 38330,00 Доларів США з кінцевим терміном повернення 28.09.2017 року та з оплатою 12,90 % річних за користування кредитом В забезпечення усіх грошових зобов'язань за зазначеним Договором між Акціонерним інноваційним комерційним банком " УкрСиббанк " та відповідачем 28.09.2007 року було укладено Іпотечний договір № б/н, предметом якого є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Внаслідок порушення виконання зобов'язань станом на 19.03.2013 року у боржника утворилась заборгованість у загальному розмірі 52019,77 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 415794,02 грн. з яких: - 32854,44 дол. США, що в еквіваленті складає 262605,54 грн. - заборгованість за кредитом; 19165,33 дол. США, що в еквіваленті складає 153188,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. На підставі викладеного просить в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки що належить на праві власності відповідачу [PERSON] встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Судові витрати покласти на відповідача. До початку розгляду справи по суті представник позивача змінив предмет позову та просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 415794,02 грн. за Договором про надання кредиту № 11224620000 від 28.09.2007 p., укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № б/н від 28.09.2007 року, укладеного між Акціонерним інноваційним комерційним банком "УкрСиббанк", який в свою чергу змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим номером 457, шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру [ADDRESS]; Зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ПАТ «Дельта Банк» ; Припинити право власності іпотекодавця [PERSON], в тому числі право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою; Припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]; Виселити з зазначеної квартири іпотекодавця [PERSON] та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 4157,94 грн. Згодом представником позивача були зменшені вимоги в частині стягнення судових витрат, а саме він просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3555,70 грн. Представник Державної реєстраційної служби України подала заперечення проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що зобов'язання органа державної реєстрації прав зареєструвати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру є передчасним, оскільки, договори, укладені у встановленому законом порядку, та/або рішення суду, інші документи, є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Крім того на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідачі [PERSON], [PERSON] , [PERSON] в судове засідання за викликом суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: 28.09.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11224620000, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 38330,00 Доларів США з кінцевим терміном повернення 28.09.2017 року та з оплатою 12,90 % річних за користування кредитом. За умовами кредитного договору, Позичальник зобов'язувався своєчасно сплачувати на користь Банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків. В забезпечення усіх грошових зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11224620000 від 28.09.2007 року між Акціонерним інноваційним комерційним банком " УкрСиббанк ", який в свою чергу змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], 28.09.2007 року було укладено Іпотечний договір № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 4570 предметом якого є: трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Сторони за умовами Іпотечного договору дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки становить 258090,00 грн. Пунктами 5.2.1, 5.2.2 договору іпотеки укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON] 28.09.2007р. передбачена передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або отримання іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». Згідно з Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк», передано Публічному акціонерному товариству «Дельта банк» право вимоги, що виникло з зазначеного кредитного договору, інтереси якого представляє на підставі довіреності Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська Компанія «Вердикт». Так на підставі ст.514 ЦК України та вищезазначеного Договору до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Внаслідок порушення виконання зобов'язань відповідачем, станом на 19.03.2013 року у боржника утворилась заборгованість у загальному розмірі 52019,77 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 415794,02 грн. з яких: - 32854,44 дол. США, що в еквіваленті складає 262605,54 грн. - заборгованість за кредитом; 19165,33 дол. США, що в еквіваленті складає 153188,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний договір було у встановленому законом порядку змінено, розірвано чи визнано судом недійсним. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до зазначеного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Отже, з урахуванням вказаних норм права можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб як набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду є можливим, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, відповідно до вимог ст.ст.37,39 Закону України «Про іпотеку» та звіту про незалежну оцінку вартості іпотечного майна зробленого 26.02.2014р. ТОВ «Київська оціночна компанія», суд враховує, що ринкова вартість спірної квартири [ADDRESS] складає 317000 гривень, тобто менший ніж утворена заборгованість відповідача за кредитним договором перед позивачем. Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної реєстраційної служби України здійснити державну реєстрацію права власності ПАТ "Дельта Банк" на квартиру суд вважає такі вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки позивачем не надано суду доказів порушення, не визнання або оспорювання Державною реєстраційною службою України прав позивача щодо реєстрації спірної квартири, тобто не надано доказів відмови Державної реєстраційної служби України зареєструвати перехід права власності відповідачів до позивача, оскільки обов'язок для Державної реєстраційної служби України здійснити реєстрацію переходу права власності від одного власника (власників) до іншого настає лише у разі переходу даного права. А тому ця позовна вимога є заявленою передчасно, оскільки може мати місце в порядку адміністративного судочинства і лише у разі відмови Державної реєстраційної служби здійснити державну реєстрацію передачі права власності іпотекодавців до іпотекодержателя на предмет іпотеки. Що стосується позовних вимог про припинення права власності відповідачів на предмет іпотеки, права користування і виселення відповідачів та інших осіб, суд виходить з наступного. У разі ухвалення рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на всю цілу частину спірного майна за іпотекодержателем, автоматичною припиняється право власності інших осіб, яке включає в себе володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням. При цьому новий власник нерухомого майна у разі наявної реєстрації інших осіб у належному йому майні, не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про захист свого права шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а не «припинення, що є підставою для зняття осіб зазначених в рішенні суду з державної реєстрації,» Щодо виселення, то відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених Законом. Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Статтями 39,40 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, яке проводиться в порядку, встановленому законом. В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30 березня 2012 троку "Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають їз кредитних правовідносин", вказано, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки в справі, крім листа-повідомлення про звернення стягнення на ім'я [PERSON], відсутні відомості які б підтверджували направлення даного листа та отримання відповідачами відповідної вимоги іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, а законом передбачений певний порядок добровільного виселення за вимогою банку, і цей порядок банком не дотриманий, позов про виселення без дотримання попереднього порядку є передчасним. В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт проживання відповідачів у спірній квартирі і після роз'яснення судом в порядку ст.10,11 наслідків не вчинення процесуальних дій щодо доведення всіх обставин та підстав позовних вимог, представник позивача самоусунувся від участі в розгляді справи і надав на адресу суду тільки звіт про незалежну оцінку іпотечного майна. При цьому судом роз'яснювалось, що норми ЦПК України передбачають пред'явлення позовних вимог виключно до конкретно визначених в позові відповідачів, процесуальний закон не передбачає пред'явлення вимог до невизначеного кола осіб, та покладення судом обов'язків на невизначене коло осіб, а тому вимога про виселення інших мешканців без зазначення осіб - задоволенню також не підлягає. Представник позивача не довів тих обставин на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав докази в обґрунтування цих вимог, не спростував тих обставин на які посилався представник державної реєстраційної служби в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , неодноразово роз'яснював всім учасникам процесу їх права та обов'язки. На підставі викладеного, суд, оцінюючи надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача та відмову в їх задоволенні в частині зобов'язання Державної реєстраційної служби України здійснити державну реєстрацію права власності, припинення права власності та права користування відповідачів на предмет іпотеки і виселення відповідачів та інших осіб. Відповідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial