Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог, з урахуванням уточнень, посилається на те, що він з 12.02.2013 року по 06.07.2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та отримував заробітну плату у розмірі згідно зі штатним розписом. Наказом № 664-к від 26.06.2015 року він був звільнений з роботи 06.07.2015 року з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електротранспорту шостого розряду на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення йому була видана трудова книжка, проте не було виплачено заробітну плату, починаючи з 01.04.2015 по 30.06.2015 року в сумі 9135,22 грн., а також вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Посилаючись на зазначене, позивач вказував на необхідність стягнення з відповідача на його користь вказаної суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та суми компенсації втрати частини доходів в зв"язку з порушенням строків її виплати. Також, позивач посилається на те? що, починаючи з 2013 року його та інших членів трудового колективу відповідач майже щомісячно, за невеликими виключеннями, у примусовому порядку відправляв у відпустки без збереження заробітної плати, до роботи не допускав, оскільки при зупинці підприємства був відсутній технологічний процес в його підрозділах, не впускали на територію підприємства, оскільки для виконання робіт по ремонту обладнання і чергуванню відповідальних чергових в підрозділах була задіяна мінімальна кількість працівників і їх прохід на територію підприємства здійснювався лише при наявності спеціальних талонів, виданих в бюро перепусток. На робоче місце його і інших працівників відповідач допускав через КПП за введеними талонами до пропуску, в яких вказувався номер пропуску та день виходу на роботу із зазначенням часу часу початку і закінчення робочої зміни, та який вилучався на виході з території підприємства. З цими наказами-розпорядженнями працівників не ознайомлювали, а облік виходу на роботу вів начальник робочої зміни, який заповнював табель робочого часу. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням забезпечити його любою іншою роботою на час простою підприємства, яку відповідач не запропонував. Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9135,22 грн., вихідну допомогу і компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні в сумі 8198,94 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 81,34 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, стягнути компенсацію за простій не з вини працівника з 2013 по 2014 р. в розмірі 2/3 тарифної ставки в сумі 1300,64 грн. та заподіяну моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн. У наданій суду позовній заяві 30.09.2015 року позивачем в зв"язку з виплатою відповідачем заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та компенсації були уточнені позовні вимоги і позивач в зв"язку з цим просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в зв"язку з порушенням строків її виплати в сумі 113,80 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 8900,00 грн. за період з 06.07.2015 по 09.09.2015 року, стягнути заробітну плату за час простою не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки з 01.04.2013 по 06.07.2015 р. в сумі 1380,41 грн. та заподіяну моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. В дане судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач з 12.02.2013 року по 06.07.2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та отримував заробітну плату у розмірі згідно зі штатним розписом. Наказом № 664-к від 26.06.2015 року позивач був звільнений з роботи 06.07.2015 року з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електротранспорту шостого розряду на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення позивачу була видана трудова книжка, проте не було виплачено заробітну плату, починаючи з 01.04.2015 по 30.06.2015 року в сумі 9135,22 грн., а також вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Неодноразові звернення позивача до відповідача щодо виплати заборгованості залишилися без задоволення. Судом також встановлено, що заробітна плата в сумі 9135,22 грн., вихідна допомога і компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні в сумі 8198,94 грн. були виплачені відповідачем позивачеві 09.09.2015 року, в зв"язку з чим його позовні вимоги про їх стягнення залишені судом без розгляду. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зважаючи на те, що належні при звільненні суми позивачу не були виплачені відповідачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки належних виплат за період з 07.07.2015 року по день фактичного розрахунку - 09.09.2015 року (33 робочі дні), що становить 8900,24 грн.(8091,13 грн. -/фактична відпрацьованих робочих годин за два останні місяці роботи/= 24,52 грн. - розмір середньогодинної заробітної плати/х11,00 год.-/робочий день/х33 робочих дні-/кількість днів затримки/. Також відповідно до ч.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв"язку з порушенням термінів їх виплати" з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена компенсація в сумі 113,80 грн., виходячи з наступного. Станом на квітень 2015 року заробітна плата склала 3753,38 грн. Відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги: індекс інфляції за повідомленням Державної служби статистики України за травень 2015 року склав 2,2%, за червень - 0,4%, за липень - 0%, за серпень - 0%, разом - 2,6%. (3753,38 грн. + 2,6%=3850,96 грн. - 3753,38 грн.=97,58 грн.). За травень 2015 року заробітна плата складала 4055,79 грн. Відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги: індекс інфляції за червень - 0,4 %, за липень - 0%, за серпень - 0%, разом 0,4% (4044,79 грн. + 0,4%=4072,01 грн. - 4055,79 грн.=16,22 грн.). Разом за квітень та травень: 97,58 грн. = 16,22 грн. = 113,80 грн. Вказане не спростовано відповідачем. Згідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні було встановлено, що затримка виплати заробітної плати завдала позивачу моральну шкоду, яка полягала у його душевних стражданнях та переживаннях, які він зазнав, будучи примушеним докладати додаткових зусиль для організації свого життя та для утримання своєї сім»ї, зважаючи на знаходження на його утриманні дружини-інваліда та неповнолітньої дитини, чим був в значній мірі порушений звичний для нього уклад життя. Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких він зазнав, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) власник або уповноважений ним орган може провадити робітникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.\~ Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за час простою не з вини працівника в розмірі 2/3 тарифної ставки з 01.04.2013 по 06.07.2015 р. в сумі 1380,41 грн. за недоведеністю, оскільки в наданих суду запереченнях відповідач заперечував наявність простою на підприємстві у вказаний позивачем період, а позивачем не надано будь-яких доказів того, що в період з 01.04.2013 по 06.07.2015 р. у Приватному акціонерному товаристві "[PERSON], Інк" був простій не з вини працівника. Також, суду відповідачем надано клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача про зобов"язання відповідача сплатити позивачу компенсації за простій. Відповідно до ст. 233 КЗПП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення компенсації за простій за період з 2013 року 26.08.2015 року, заяву про поновлення строк на звернення до суду не надавав. Про те, що така компенсація йому не виплачується позивач повинен був знати безпосередньо щомісячно під час нарахування йому заробітної плати за відпрацьований місяць, оскільки такі виплати є щомісячними. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення компенсації за час простою за період з 01.04.2013 року по 26.05.2015 року не підлягають задоволенню і з вказаних підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2756,00 грн. (1378 грн. за вимоги матеріального характеру та 1378 грн. за вимоги про стягнення моральної шкоди). На підставі викладеного,

Outcome: approved