Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування витрат на придбання спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Великохацької В.В. від 05 листопада 2015 року було відкрито провадження у цивільній справі № 756/10472/15-ц за позовом [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2017 року судді Маринченко М.М. передано на розгляд цивільну справу № 756/10472/15-ц за позовом [PERSON] . Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2017 року цивільну справу № 756/4941/15-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Васалатію К.А. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року судді Андрейчуку Т.В. передано на розгляд цивільну справу № 756/10472/15-ц за позовом [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1995 року до 2010 року він перебував у шлюбі з [PERSON] [PERSON] зазначив, що у період шлюбу, 26 грудня 2006 року, ним придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Вартість квартири становила 140000,00 доларів США, які позивач повністю сплатив продавцеві перед укладенням договору купівлі-продажу. [PERSON] стверджував, що кошти для придбання квартири у сумі 110000,00 доларів США він отримав у якості кредиту за договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 у закритого акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - ЗАТ "ОТП Банк"). Решту коштів необхідних для придбання квартири у сумі 30000,00 доларів США позивач отримав у позику у [PERSON] за договором від 20 грудня 2006 року. [PERSON] вказав, що за рахунок власних коштів протягом 2007-2008 років він повністю сплатив заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 та договором позики від 20 грудня 2006 року. При цьому позивач зазначив, що кошти, отримані в борг у [PERSON] , він повернув позикодавцеві частково за рахунок коштів, запозичених у [PERSON] за договором позики від 08 грудня 2007 року. [PERSON] у своєму позові стверджував, що кошти для сплати заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 у сумі 80000,00 доларів США він запозичив у [PERSON] на підставі договору позики від 07 грудня 2007 року, а у сумі 25740,26 доларів США - у [PERSON] за договором позики від 15 травня 2008 року. Також у зв`язку з придбанням квартири та отриманням кредиту [PERSON] витрачено додатково 15760,00 грн, з яких: 1500,00 грн на оплату комісії за кредитне обслуговування, 7070,00 грн на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при купівлі квартири; 1666,50 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26 грудня 2016 року № 001135/127040406; 3575,44 грн - на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26 грудня 2016 року № 001135/127040406; 458,70 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21 грудня 2007 року № УБG №0023033; 1490,00 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21 грудня 2007 року № УБG №0023034. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 здійснено розподіл спільного майна подружжя [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , автомобіль Hyundai Getz, д.н.з. [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] , автомобіль Hyundai Sonata, д.н.з. [NUMBER] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2012 року у справі № 2-117/12 визнано недійсними договір позики від 08 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] та позивачем, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 799000,00 грн, що еквівалентно 100000,00 доларів США; визнано недійсним договір позики від 15 травня 2008 року, укладений між [PERSON] та позивачем, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 878900,00 грн, що еквівалентно 110000,00 доларів США Отже, як вказав позивач, суд виключно на нього поклав обов`язок щодо повернення [PERSON] та [PERSON] коштів, які він запозичив для погашення заборгованості перед [PERSON] та ЗАТ "ОТП Банк", яка виникла у зв`язку з придбанням [PERSON] квартири [ADDRESS] . Зважаючи на те, що відповідач набула у власність у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] , на думку позивача, [PERSON] повинна відшкодувати йому половину витрат, які він поніс для придбання згаданої квартири у сумі 77477,63 доларів США, що еквівалентно 1705964,44 грн, та 7880,32 грн, а загалом - 1713844,76 грн. Відповідач подала письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] , в яких зазначила про безпідставність позовних вимог [PERSON] , покликаючись на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 встановлено, що квартира [ADDRESS] придбавалась подружжям [PERSON] за спільні кошти, а не за особисті кошти [PERSON] . Також судом було встановлено, що кошти, які отримував за договорами позики [PERSON] , не використовувались в інтересах сім`ї. З цих підстав [PERSON] просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] повідомив суд, що у кінці 2006 року від надав у позику [PERSON] грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] . Кошти передавались у готівковій формі. Запозичені грошові кошти [PERSON] отримав від продажу власної квартири у будинку [ADDRESS] , номер якої свідок не пам`ятає. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він знайомий з позивачем у справі з 2001 року. Свідок зазначив, що він надав у позику [PERSON] грошові кошти у сумі 80000,00 доларів США, а у подальшому - ще 20000,00 доларів США. Позичальник досі не повернув кошти, отримані в борг. Запозичені грошові кошти [PERSON] отримав від продажу власної квартири. Також суд задовольнив клопотання позивача про допит в якості свідка [PERSON] . У клопотанні про допит цього свідка [PERSON] вказав, що 15 травня 2008 року він позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 25740,26 доларів США, які були використані [PERSON] для погашення кредиту, отриманого для придбання квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 129-130). При цьому [PERSON] зобов`язався забезпечити явку свідка в судове засідання. Однак [PERSON] жодного разу у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Не надав доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання свідка [PERSON] і позивач. Ураховуючи наведене, зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 218 та ст. 1051 ЦК України що ні факт укладення договору позики, ні факт виконання зобов`язань за цим договором, не може бути доведений за допомогою показань свідка, суд ухвалив розглянути справу за відсутності свідка [PERSON] . Заслухавши вступні слова позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 03 листопада 1995 року до 04 лютого 2010 року. За час шлюбу з позивачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 50). Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17). Ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] придбана за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти, Апеляційний суд м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14, визнав згадане житлове приміщення об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та провів його поділ, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину цієї квартири (т. 1, а. с. 77-80). Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Згідно з кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON] , позичальник отримав кредит у сумі 110000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 52-56). Судом з`ясовано, що заборгованість за кредитом була сплачена достроково, у червні 2008 року (т. 1, а. с. 67, т. 2, а. с. 64). Відповідно до договору позики без дати і номера [PERSON] отримав у позику у [PERSON] грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США. Кошти були повернуті позичальником 24 березня 2008 року (т. 1, а. с. 51). 08 грудня 2007 року [PERSON] отримав у [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 80000,00 доларів США, а 15 травня 2008 року позивач запозичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 110000,00 доларів США (т. 1, а. с. 70, 71). У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 зазначено, що [PERSON] не доведено, що він сплатив банку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 за рахунок його особистих коштів. Також судом апеляційної інстанції відхилено доводи [PERSON] з приводу того, що кошти, отримані ним за договором позики у [PERSON] , були витрачені на придбання квартири [ADDRESS] , тобто на задоволення потреб сім`ї [PERSON] (т. 1, а. с. 115). Зважаючи на наведені обставини, ураховуючи те, що кошти за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 були повернуті у період шлюбу сторін у справі, у суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачеві половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вказаним правочином. Договір позики між [PERSON] та [PERSON] не укладався в інтересах сім`ї [PERSON] , а тому обов`язку щодо сплати повернення коштів за ним не може бути покладено на [PERSON] . Також, зважаючи на те, що страхові премії за договорами страхування майна сплачені у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що виконання зобов`язань за цими правочинами здійснювалось позивачем за рахунок його особистих коштів, суд відмовляє позивачеві у задоволенні його вимог про покладення на відповідача обов`язку відшкодувати половину коштів, сплачених за договорами страхування майна. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2012 року у справі № 2-117/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, визнано недійсними договори позики від 08 грудня 2007 року та 15 травня 2008 року, укладені [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 72-76, т. 1, а. с. 111-113). При цьому судом було установлено, що кошти, отримані позивачем за цими договорами, не були використані ним на задоволення потреб сім`ї [PERSON] , а отже, ці договори позики не укладались [PERSON] в інтересах сім`ї та не породили для [PERSON] обов`язку з повернення коштів за ними. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed