Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

у липні 2020 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12 листопада 2019 року між стороанми у справі був укладений договір позики, відповідно до п. 1.1 якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти усумі 9 000 євро на строк до 01.12.2019 р. Згідно п. 1.3 договору за користування позикою здійснюється нарахування відсотків у розмірі 4% за кожний місяць. Відповідач зобов"язувався повернути позику в строки, визначені договором, та виплатити позивачеві відсотки за користування позикою однією сумою одночасно з поверненням позики, але не пізніше 02.12.2019 р. Крім того, згідно п. 2.2.3 вказаного договору позики відповідач зобов"язувався сплатити позивачу пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення встановлених строків повернення позики. Відповідач не виконав взяті на себе зобов"язання, внаслідок чого виникла заборгованість. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача 9000 євро заборгованості по договору позики, 336 євро відсотків за користування позикою та 291 711,09 грн. пені за прострочення повернення позики. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.(а.с. 11) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року постановлено розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження. (а.с. 18) Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. В судове засідання позивач не з"явився та не забезпечив явку свого представника. Надіслав клопотання про судовий розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що заборгованістьвиникла внаслідок хвороби відповідача. Вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 12 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 9 000 Євр, а відповідач зобов"язувався повернути вказані грошові кошти у строки та на умовах цього договору. (а.с. 4) Згідно п. 1.2 договору позика надається строком до 01 грудня 2019 року. За користування позикою здійснюється нарахування відсотків у розмірі 4% за кожний місяць. (п. 1.3) Відповідно до п. 2.2.2 договору позичальник зобов"язувався виплатити позикодавцеві відсотки за користувння позикою у розмірі, визначеному п. 1.3 даного договору. Виплата відсотків здійснюється однією сумою одночасно з поверненням суми позики, але не пізніше 02 грудня 2019 року. Також сплатити пеню у розмір 05% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення встановлених строків повернення суми позики. (п. 2.2.3) Звертаючи у суд з позовом про стягнення заборгованості, [PERSON] вказує,що відповідач не виконала взятих на себе зобов"язань за договором позики, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість становить 9 336 євро, з яких 9 000 Євро заборгованості за основною сумою за договором позики, 336 євро відсоткв за користування позикою, а також 291 711 грн. пені за час прострочення викоання зобов"язання. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з огляду на наступне. За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню основна сума боргу за договором позики у розмірі 9 000 євро та заборгованість за відсотками в межах строку дії позики в сумі 336 євро. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення пені за прострочення виконання зобов"язання також підлягають задоволенню, оскільки відповідно до п. 2.2.3 договору позики від 12 листопада 2019 року відповідач також зобов"язувався сплатити пеню у розмір 05% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення встановлених строків повернення суми позики. Відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договором, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не встановлено. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 5 786 гривень.

Outcome: approved