Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся в суд із позовом до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 червня 2007 року між ним та ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит", який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", було укладено кредитний договір №16/PVN8-06-07 . Відповідно до п. 2.1. даного договору Банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США (ІUSD), в сумі 34 500 доларів США 00 цент, з оплатою по процентній ставці 14,5 % річних. Вважає, що Кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року укладено всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та інших нормативно-правових актів України, з грубим порушенням прав позивача, тому він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Так, у кредитному договорі №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року не зазначено, що банк є уповноваженим на здійснення валютних операцій, а йому, як споживачу банківських послуг, не була надана достовірна інформація про це. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 5, 11, 13 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» станом 12 червня 2007 року банк не був уповноваженим надавати фізичним особам кредит готівкою в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. Оскільки, оспорюваний кредитний договір вчинений банком без відповідного дозволу (ліцензії), то цей договір відповідно до статей 203, 215, 227 ЦК України, є недійсним. ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч, ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою та виконати кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16 жовтня 2011 року. Позивач також зазначив, що всупереч вимогам законодавства під час підписання вказаного кредитного договору банком не надано йому інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, повну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору, внаслідок чого він був введений в оману і позбавлений можливості належно оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, прийняти зважене та повністю усвідомлене рішення про отримання кредиту. Укладення ним договору під впливом обману зі сторони банку є ще однією підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі норми ст. 230 ЦК України. Крім того, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив його, як споживача, у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Вважає, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах, кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях відповідача (т.с.1, а.с. 1-7). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мохонько В.В. для розгляду справи про стягнення боргу. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Мохонько В.В.) від 18 липня 2016 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які позивач усунув (т.с.1, а.с. 13-14). Відповідно до ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Мохонько В.В.) від 08 серпня 2016 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання (т.с.1, а.с. 19). Від представника відповідача 07 вересня 2016 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву, згідно яких у задоволенні вимог просила відмовити. Вважає позовну заяву необгрунтованою та безпідставною. Так, посилання позивача у позовній заяві щодо порушень Банком надання кредитів у валюті є безпідставними з наступних підстав. 20.01.2003 року Банку «Фінанси та Кредит» видано Банківську ліцензію та Дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями і Банк на момент укладення спірного Кредитного договору мав право на видачу споживчого кредиту у валюті. Перед укладенням кредитного договору сторони не визнали істотною обставиною підвищення курсу долара США по відношенню до гривні. Позичальник [PERSON] перед укладенням кредитного договору оцінював можливі валютні ризики, при належній обачливості, як зазначено в постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року, мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Твердження позивача, що Банком не надавалась інформація у письмовій формі, що передує укладенню договору, а саме: інформація про умови кредитування, не відповідає дійсності, оскільки він був з ними ознайомлений, а саме: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений (п. 2.3.кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року); б) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача (знаходились на стенді у відділенні АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та офіційному сайті Банку - http://www.fcbank.com.ua/ru/current_information); в) тип відсоткової ставки (п. 4.1 кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року); ґ) суму, на яку кредит може бути виданий ( п. 2.1. кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року); д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту (знаходились на стенді у відділенні АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та офіційному сайті Банку- http://www.fcbank.com.ua/ru/current_information). Крім того, Банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування: е) строк, на який кредит може бути одержаний ( п. 3.2. кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року); є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; (графік зниження позичкової заборгованості - додаток №1 до кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року); ж) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію (знаходились на стенді у відділенні АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та офіційному сайті Банку - http://www.fcbank.com.ua/ru/current_information); з) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (знаходились на стенді у відділенні АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та офіційному сайті Банку http://www.fcbank.com.ua/ru/current_information). Окремо звернула увагу суду, що згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на дату укладення договору, інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Позивач у справі, підписуючи кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року підтвердив, що він ознайомлений з його умовами та цілком погоджується із ним, в іншому випадку він би звернувся до іншої банківської установи, адже на 2007 рік, згідно даних Національного Банку України, на банківському ринку налічувалось більше 190 банків. Крім того, уклавши кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. Щодо твердження позивача, що умови Кредитного договору є несправедливими, то для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоду споживачеві». Таким чином, для визнання пунктів Кредитного договору несправедливими необхідно встановити чи спростувати наявність вказаних вище трьох ознак. Особа, реалізуючи право на вільний вибір, обирає для себе найбільш прийнятну схему кредитування, запропоновану кредитним договором. Отже, очевидно, що умови спірного кредитного договору не відповідають критеріям несправедливості, вони є справедливим та у рівній мірі враховують інтереси як банку, так і Клієнта, тому не можуть бути визнані недійсними. Укладений вище зазначений кредитний договір за своїм змістом не суперечить нормам цивільного законодавства, Позичальник погодився з умовами кредитного договору, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання умов договору, отримавши від банку суму кредиту, зазначену у договорі, на момент укладення договору позивач погодившись з усіма вимогами, добровільно погодився з графіком погашення кредиту, який є невідємною частиною кредитного договору, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що в порушення вимог НБУ кредитор не надав інформації про сукупну вартість кредитних ресурсів, при цьому, не надає належних та допустимих доказів в обгрунтування такого твердження. Навіть якщо припустити, що така обставина мала місце, то у випадку ненадання позичальнику інформації про кредит, перелік якої визначений в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач, згідно ч.7 ст. 15 цього Закону має право, за певних обставин, на розірвання договору, та відшкодування завданих йому збитків.Таким чином, позичальник, як сторона отримання послуги - споживчого кредиту, має не лише права, а й обов`язки - перед початком надання послуги уважно ознайомитися з правилами та умовами її надання, в разі необхідності роз`яснення умов та правил надання послуги - до початку її отримання звернутися за роз"ясненнями до особи, що її надає. Позичальник мав можливість ознайомитись з пропозиціями різних банків щодо умов кредитування, й вибрати оптимальний варіант для себе. Більше того, як вже зазначалось вище, він був зобов`язаний ознайомитись з умовами послуги, що надається, а в разі необхідності роз`яснення її умов -звернутися до особи, що надає послуги за таким роз`ясненням. [PERSON] є повністю право та дієздатною особою, при отриманні кредиту діяв добровільно, що, зокрема, підтверджується підписом приватного нотаріуса, що завірив Договір іпотеки квартири. Враховуючи ці обставини, [PERSON] вивчивши кредитний ринок, що склався на той час, обрав оптимальну для себе модель кредитування, подав до банку Заяву на отримання кредиту. Разом з цим, Кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року укладений 12.06.2007 року, кредитні кошти видані 12.06.2007 року. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Жодних аргументів щодо того, чому саме у травні 2016 року, після спливу позовної давності, позивач звертається до суду, не наведено (т.с. 1, а.с. 33-45). Відповідно до Розпорядження керівника апарату Кіровського районного суду м. Кіровограда №477 від 10.11.2016 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" справу передано судді Кулінка Л.Д. (т.с. 1, а.с. 47-49). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Кулінка Л.Д.) від 09 березня 2017 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено (т.с. 1, а.с. 115-116). Надалі, відповідно до Розпорядження керівника апарату Кіровського районного суду м. Кіровограда №140 від 20 березня 2017 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи", у зв`язку із закінченням повноважень судді Кулінка Л.Д. призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи №404/4450/16-ц, номер провадження 2/404/416/17 за позовом [PERSON] до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №16/РVN8-06-07 від 12 червня 2007 року (т.с. 1, а.с. 122). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи з єдиним унікальним номером судової справи №404/4450/16-ц, номер провадження 2/404/416/17 про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору (т.с. 1, а.с. 123). Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2017 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання (т. с.1 а.с. 124). За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 14 червня 2017 року витребувано у Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" оригінали та належним чином посвідчені копії письмових доказів: генеральну ліцензію на здійснення валютних операції ТОВ «Банк Фінанси та Кредит», яка діяла на момент видачі споживчого кредиту - 12.06.2007 року; оригінал індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операції ТОВ «Банк Фінанси та Кредит», яка перебуває у ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» і яка діяла на момент видачі споживчого кредиту - 12.06.2007 року; копію Положення про облікову політику ТОВ «Банк Фінанси та Кредит», а також методологію та процедури з бухгалтерського обліку, що цю політику регламентують, відповідно до Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» від 30 грудня 1998 року №566, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 1 лютого 1999 р. За №56/3349; копію Положення про кредитну політику ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» (внутрішньобанківський документ), відповідно до Постанови Правління НБУ „Про затвердження Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих трат за кредитними операціями банків від 06.07.2000року №279, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 серпня 2000 року за №474/4695 зі змінами і доповненнями (постанова втратила чинність на підставі Постанови НБУ №23 від 25.01.2012 року); Кредитну справу [PERSON] за кредитним Договором № 16/РVN8-06-07 від 12 червня 2007 року відповідно до вимог Постанови Правління Національного банку України „Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України від 15 вересня 2004 року №435, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 жовтня 2004 р. за №1302/9901; Копію книги реєстрації відкритих рахунків [PERSON] , передбаченої Постановою Правління Національного банку України „Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання від 8 грудня 2004 року №601, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 грудня 2004 р. за №1646/10245, із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 29 листопада 2010 року №515; Інформації про рух коштів по поточному та позичковому рахунку, відкритому Банком відносно [PERSON] в національній валюті за період 12.06.2007р. по 22.02.2017 р., відповідно до Постанови Правління Національного банку України „Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах від 12 листопада 2003 року №492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за №1 172/8493; Касові документи за 12.06.2007 року Кіровоградської обласної дирекції філії «Придніпровське регіональне управління» банку «Фінанси та кредит» ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» відносно [PERSON] щодо договору № 16/РVN8-06-07 від 12 червня 2007 року; копію Звіту про суми і вартість кредитів (у процентах) станом на 12.06.2007р.; інформаційний лист про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до п. 2.5 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. та копію рішення уповноваженого органу про його затвердження станом на 12.07.2007р.; доручення від 27.04.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіною С. Г. за реєстраційним номером № 921 начальника відділення № 8 Кіровоградської обласної дирекції філії «Придніпровське регіональне управління» банку «Фінанси та кредит» ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» Гапончука О.І. ; положення про відділення № 8 Кіровоградської обласної дирекції філії «Придніпровське регіональне управління» банку «Фінанси та кредит» ТОВ «Банк Фінанси та Кредит», яке діяло на момент видачі споживчого кредиту - 12.06.2007 року (т. с.1 а.с. 166-167). На виконання вимог ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2017 року представником відповідача 13 вересня 2017 року надано, через канцелярію суду, копії витребуваних документів та відповідь щодо неможливості надання інших документів (т.с. 1, а.с. 187-250, т.с. 2, а.с. 1-76). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов`язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. З врахуванням норм ЦПК України (в редак. 03.10.2017 року) та п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, 06.02.2018 року у справі продовжено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання на 28 лютого 2018 року , яке за клопотанням позивача було відкладено (т.с. 2, а.с. 112, 140). 28 лютого 2018 року отримано від представника відповідача поштою відзив на позовну заяву, згідно якого вимоги не визнали, у їх задоволенні просила відмовити (т.с. 2, а.с. 124-137). 24 травня 2018 року за клопотанням позивача судом призначено судово-економічну експертизу, провадження зупинено на час її проведення (т.с. 2, а.с. 171-173). 19 червня 2018 року судом отримано від судового експерта Київської незалежної судово-експертної установи Тарасюка С.Ю. клопотання за вх. № 22201 про надання додаткових документів, необхідних для дачі висновку (т.с. 2, а.с. 180). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 липня 2018 року поновлено провадження в справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 12 червня 2007 року та призначено підготовче засідання на 03 серпня 2018 року о 13 год. 45 хв. (т.с. 2, а.с. 183). 03 серпня 2018 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі до 28 серпня 2018 року о 09 год. 00 хв. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 серпня 2018 року клопотання експерта - задоволено. Цивільну справу № 404/4450/16-ц (номер провадження 2/404/167/18 ) за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 12 червня 2007 року, копію ухвали та витребовувані письмові докази направлено експертам Київської незалежної судово-експертної установи, на виконання. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи (т.с. 2, а.с. 209-210). 07 грудня 2018 року судом отримано від судового експерта ухвалу від 24 травня 2018 року без виконання та матеріали справи, оскільки оплата за проведення експертизи не надійшла. Ухвалою суду від 14 грудня 2018 року поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання. За клопотанням представника відповідача постановлено 01 квітня 2019 року ухвалу про його участь в підготовчому засіданні 20 травня 2019 року о 16:50 год. у режимі відеоконференції, забезпечення проведення якого доручено Амур-Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська (т.с. 2, а.с. 226, 228). 20 травня 2019 року ухвалу від 24 травня 2018 року про призначення по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 12 червня 2007 року судово-економічної експертизи- скасовано. Закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні (т.с. 3, а.с. 36-37). В судове засідання представник позивача через канцелярію суду, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив вирішити та задовольнити раніше заявлене ним клопотання про залучення співвідповідачем ТОВ "ВК "Інтайм Фінанс" (т.с. 3, а.с. 109-110, ). Від представника відповідача на електронну адресу суду надійшла заява, в якій інформує про відступлення прав вимоги за кредитним договором №16/PVNS-06-07 від 12 червня 2007 року укладеним між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та позичальником [PERSON] новому кредитору- ТОВ "Фінансова компанія "Інтайм Фінанс" (т.с. 3, а.с. 117). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2019 року у задоволенні клопотання представника позивача щодо залучення у якості співвідповідача ТОВ"ФК"Інтайм Фінанс" у справі [PERSON] до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №16/PVNS-06-07 від 12 червня 2007 року- відмовлено. Залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №16/PVNS-06-07 від 12 червня 2007 року правонаступника відповідача ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" - ТОВ "Фінансова компанія "Інтайм Фінанс" (т.с. 3, а.с. 161, 162-166). В подальше судове засідання позивач, його представник не з"явились, про день та час розгляду справи повідомлялись. Відповідач- ТОВ "Фінансова компанія "Інтайм Фінанс", його представник в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся. Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 12 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником за всіма правами та обов`язками якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі п.1.3. Статуту, та [PERSON] укладено кредитний договір №16/PVN8-06-07. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повторності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 34 500,00 доларів США (тридцять чотири тисячі п`ятсот доларів США), з оплатою по процентній ставці 14,5 (чотирнадцять цілих 50 сотих) процентів річних. Видача Кредитних ресурсів за цим Договором проводиться на підставі письмової заявки позичальника, за погодженням Банком (п.3.1.). Згідно з п. 3.2. Кредитного договору позичальник зобов`язується повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за цим Договором, до 11 червня 2027 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по Кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 442,00 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами (т.с. 1, а.с. 8-10). 10 жовтня 2019 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ТОВ "Фінансова компанія "Інтайм Фінанс" укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. У відповідності до пункту 2.1 Договору, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, і у зв"язку з укладенням сторонами 10 жовтня 2019 року Договору відступлення прав вимоги, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами поруки відповідно до підписаного реєстру договорів, первісний Іпотекодержатель відступає та передає, а новий Іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних первісному Іпотекодержателю за договорами іпотеки, які забезпечують виконання зобов"язань за Кредитними договорами та перелічені у Додатку №1 до цього Договору, новий Іпотекодержатель сплатив Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Відомості про нерухоме майно, що є предметом іпотеки за Договорами іпотеки, права вимоги за якими відступаються за цим Договором, викладено також у реєстрі договорів іпотеки, викладеному у Додатку №1 до цього Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору Банк відступив, а новий кредитор набув право вимоги до [PERSON] за договором від 12 червня 2007 року (т.с. 3, а.с. 118-121, 122-152). В зв"язку із зазначеним ухвалою суду, в порядку ст. 55 ЦПК України, залучено до участі в справі правонаступника відповідача ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" - ТОВ "Фінансова компанія "Інтайм Фінанс" (т.с. 3, а.с. 162-166). Однією із засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України), яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення. На договори поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Враховуючи, що позивач у позові навів кілька самостійних підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, суд оцінює їх окремо. Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України. Так, статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст.5 декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно з п.2 ст.5 декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, встановлена пунктом «в» ч.4 ст.5 декрету КМУ, у разі, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на час розгляду справи такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5.3 якою зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти, як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Отже банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право на час видачі кредиту здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті. Як вбачається із матеріалів справи, 20 січня 2003 року Національним банком України видано ТОВ "Фінанси та Кредит" банківську ліцензію № 28 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т.с. 1, а.с. 190), та 20 січня 2003 року Національний банк України видав ТОВ "Фінанси та Кредит" дозвіл № 28-1 з додатком, та додаток до дозволу №28-2 від 14 вересня 2004 року, де міститься перелік операцій, які має право здійснювати цей банк серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (т.с. 1, а.с. 191-192). Посвідчені позивачем копії вказаних документів, надані до суду, являються належними і допустимими доказами цих обставин. Таким чином, законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу, а також наявність у ТОВ "Фінанси та Кредит", який на час укладення з [PERSON] оспорюваного кредитного договору діяв на підставі банківської ліцензії та дозволу Національного банку України на розміщення іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, а також відсутність станом на 12 червня 2007 року законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку про наявність у позивача, на той час, права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті. Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності лише 16 жовтня 2011 року, який, відповідно до пунктів 1, 2 його Прикінцевих положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За таких обставин суд вважає недоведеними та безпідставними заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання укладеного між ним і відповідачем по справі кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України, а також з огляду на те, що сам позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті) погодився. Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] вказував на те, що банк не дотримався вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» і не надав йому на час підписання оспорюваного кредитного договору інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, а також про пропоновану банком послугу, що є предметом договору. Це, за твердженням позивача, позбавило її можливості належним чином оцінити властивості банківської послуги та можливі негативні наслідки від її отримання. За змістом частин 1, 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність зареєстрованої відповідно до закону юридичної особи презумується. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). ТОВ "Фінанси та Кредит", як юридична особа, зареєстрований 30 жовтня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи, відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://online.minjust.gov.ua) (т.с. 1, а.с. 189). Як зазначалося вище, на час укладення оспорюваного кредитного договору відповідач мав передбачені законодавством дозволи (ліцензію) на здійснення кредитування фізичних осіб в іноземній валюті. Отже, його цивільна правоздатність на укладення оспорюваного договору позивачем не спростована. Зі змісту преамбули кредитного договору від 12 червня 2007 року №16/PVN8-06-07 (т.с. 1., а.с. 8-10) вбачається, що договір від імені банку укладено начальником відділення №8 Кіровоградської обласної дирекції філії "Придніпровське регіональне управління банку "Фінанси та кредит", товариство з обмеженою відповідальністю Гапончуком Олегом Ігоревичем , який діяв на підставі Положення про відділення, та Доручення, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіною С.Г. 27 квітня 2007 року за реєстраційним номером 921. Дійсність довіреності, на підставі якої діяв Гапончук О.І. від імені банку, ніким не оспорена, відомості про те, що на час укладення договору ця довіреність була скасована або втратила чинність відсутні. Відповідач не заперечує повноваження свого представника на укладення кредитного договору від його імені. Після укладення договору банк виконав умови договорів, а тому будь-які сумніви у дієздатності відповідача чи особи, яка уклала від імені банку договори є безпідставними. Станом на 12 червня 2007 року цивільна правосуб`єктність відповідача не була обмежена, в тому числі щодо укладення кредитного договору з [PERSON] . Укладаючи з банком вказаний договір, [PERSON] не мав сумніву в здатності відповідача на вчинення таких правочинів, а тому його доводи про те, що неповідомлення його банком про наявність у нього цивільної дієздатності та правоздатності на укладення договорів стало перешкодою у прийнятті ним правильного рішення та ввело його в оману є безпідставними. Крім того, підставами для визнання оспорюваного договору від 12 червня 2007 року недійсним, позивач зокрема зазначив про невідповідність умов договору вимогам законодавства та несправедливість його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. На час укладення договору позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації. На момент укладення кредитного договору [PERSON] не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не звертався до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору та про надання йому докладнішої інформації. Крім того, [PERSON] підписав кожну сторінку кредитного договору, а також отримав документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які ним підписані, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.ст. 3, 627 ЦК України. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не подавались. Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено, що умови укладених між сторонами договорів є несправедливими. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими документами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведеної правової норми, а також ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Отже , умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору не убачається жодної з перелічених умов, які Законом визнаються несправедливими. Перед підписанням кредитного договору позичальник міг безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти його з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також міг отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» ( в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного Договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Відповідна правова норма надає право позичальнику відмовитись від кредиту, проте в матеріалах справи відстутні відомості про те, що з такою заявою позивач звертався до Банку та Баком йому було відмовлено. Посилання [PERSON] на введення його в оману при укладенні кредитного договору не заслуговує на увагу суду, оскільки тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Враховуючи вищевикладене, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, у тому числі у відповідача була відповідна банківська ліцензія на видачу кредиту у валюті, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови кредитного договору викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування; [PERSON] підписав кожну сторінку кредитного договору, а також загальну вартість кредитування, графік погашення кредиту, не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, виконував його умови. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору від 12 червня 2007 року №16/PVN8-06-07, а тому є безпідставними посилання позивача на введення його в оману. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником за всіма правами та обов`язками якого є Публічне акціонерне товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі п.1.3. Статуту, та [PERSON] недійсними. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON] у своїх позовних вимогах не ставить питання застосування правових наслідків визнання недійсним кредитного договору, передбачених ст. 216 ЦК України. За положеннями ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 цього Кодексу. Відтак, договір не може визнаватися судом недійсним без застосування правових наслідків, про що не було заявлено у позові, та також є однією із підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявила сторона відповідача, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року містить підпис [PERSON] . Саме з моменту підписання зазначеної угоди слід вважати, що позивач був ознайомлений з його змістом, а звернувся до суду лише 15 липня 2016 року. При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю, необґрунтованістю позовних вимог. За таких обставин, посилання сторони відповідача на те, що позивач пропустив строк позовної давності є зайвим, так як в задоволенні позову судом відмовлено через відсутність правових підстав для його задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed