Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Виноградівський районний суд із позовною заявою про розірвання шлюбу із відповідачкою [PERSON] та поділ майна подружжя. Вимоги заявленого позову, мотивовано тим, що із відповідачкою по справі [PERSON], позивач уклав шлюб 26.09.1987 року, про що у райвідділі ЗАГСу м. Виноградів Закарпатської області, зроблено актовий запис за № 164. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей, з яких одна вже повнолітня та донька [PERSON], [INFO]. На протязі останніх років, сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між позиваче та відповідачкою шлюбних відносин. Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Проживати разом із відповідачем однією сім»єю позивач не має бажання. Неодноразові спроби зберегти сім"ю, не увінчалися успіхом. Позивач просить суд строку для можливого примирення не давати, так як зберігати сім»ю є недоцільно і таку зберігати він не хоче. Одночасно з позовом про розірвання шлюбу заявлено позовні вимоги про поділ майна подружжя. Так, за час перебування в шлюбі відповідачкою було набуто право власності на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], згідно до Договору дарування від 24.06.2004 року, яке у відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністювідповідачки. Згідно Довідки Виноградівського РБТІ за №171/15 від 24.03.2015 року, вартість вказаного будинку становить 144218 грн. Відповідачка не заперечує, що позивач за час шлюбу, вкладав свої грошові кошти та спільні грошові кошти у вказаний житловий будинок, крім того відповідачка визнає, що при поділі майна подружжя, позивач має право на 1/4 (одну четверту) частини вказаного житлового будинку, та на 1/2 частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування даного будинку. На основі вищевикладеного позивач просить передати йому у приватну власність 1/4 (одну четверту) частину житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], Виноградівського району та 1/4 (одну четверту) частини земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], Виноградівського району, загальною площею 0,0736 га, цільове призначення будинку: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки[NUMBER]. Відповідачці [PERSON] залишити 3/4 (три четверті) частини житлового будинку, який розташований в [ADDRESS], Виноградівського району та 3/4 (три четверті) частини земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], Виноградівського району, загальною площею 0,0736 га, цільове призначення будинку: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки[NUMBER]. Позивач [PERSON], про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити, крім того просить суд строку для можливого збереження сім»ї не надавати. Відповідачка [PERSON]. про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явилася, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені до неї позовні вимоги визнає, крім того просить суд строку для можливого збереження сім»ї не надавати. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Так, у відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що із відповідачкою по справі [PERSON], позивач уклав шлюб 26.09.1987 року, про що у райвідділі ЗАГСу м. Виноградів Закарпатської області, зроблено актовий запис за № 164. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей, з яких одна вже повнолітня та донька [PERSON], [INFO]. На протязі останніх років, сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між позиваче та відповідачкою шлюбних відносин. Кожен з сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Проживати разом із відповідачем однією сім»єю позивач не має бажання. Неодноразові спроби зберегти сім"ю, не увінчалися успіхом. Зважаючи на те, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач просить суд строку для можливого примирення не давати, так як зберігати сім»ю є недоцільно і таку зберігати він не хоче. На підставі викладеного позивач переконався, що примирення не можливе, а тому зберігати наш шлюб є недоцільно, його необхідно розірвати. Шлюб сторони розривають вперше. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивач категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивача при наявності його категоричного запереченні цього. З"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність неповнолітньої дитини та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, проти якого не заперечує відповідачка, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дітей, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв"язку із чим даний позов підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог, щодо поділу спільного майна подружжя, суд прийшов до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, за час перебування в шлюбі відповідачкою було набуто право власності на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], згідно до Договору дарування від 24.06.2004 року, яке у відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю відповідачки. Згідно Довідки Виноградівського РБТІ за №171/15 від 24.03.2015 року, вартість вказаного будинку становить 144218 грн. Разом з тим, як зазначено ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішення суду об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також встановлено, що відповідачка не заперечує, щодо тієї обставини, що позивач за час шлюбу, вкладав свої власні грошові кошти та спільні грошові кошти у вказаний житловий будинок, крім того відповідачка визнає, що при поділі майна подружжя, позивач має право на 1/4 (одну четверту) частини вказаного житлового будинку. Крім того, за час шлюбу сторонами набуто право власності на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS], Виноградівського району, згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.03.2012 року, виданого на [PERSON], загальною площею 0,0736 га, цільове призначення будинку: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки[NUMBER]. Згідно Витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки від 19.03.2015 року, вартість вказаної земельної ділянки становить 102053 грн.76 коп. При цьому слід зазначити, що земельна ділянка, яка була приватизована одним із подружжя, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, є особистою приватною власністю того, хто її приватизував. Однак, при цьому слід враховувати наступне. Вказане положення сімейного законодавства щодо статусу приватизованої земельної ділянки набрало законної сили 13 червня 2012 року після прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року. До 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя (частина 5 статті 61 Сімейного кодексу України у редакції до змін від 17 травня 2012 року). Таким чином, виходячи з положень дії закону в часі, якщо один із подружжя приватизував земельну ділянку до 13 червня 2012 року, то така земля є об'єктом спільної сумісної власності, а якщо після вказаної дати, то така нерухомість є особистою приватною власністю того з подружжя, хто оформив приватизацію. У відповідності до ст.ст.60, 62, 70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власносі і у випадку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. частки є рівними. На основі вищевикладеного суд прийшов до переконання, щодо підставності позовних вимог, щодо поділу майна подружжя. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112 СК України та

Outcome: approved