Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Дрогобицького управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третіх осіб: Головного управління Пенсійного фонду України Львівської області, Дрогобицького відділу обслуговування громадян про стягнення матеріальної шкоди, завданої законом, що визначений неконституційним. Свій позов обгрунтовує тим, що 01 лютого 1993 року XI сесією 1-го демократичного скликання Львівської обласної ради він був обраний суддею Дрогобицького міського суду Львівської області. До виконання обовязків судді приступив 6 лютого 1993 року. Постановою Верховної Ради України №809-ІУ від 15 травня 2003 року його обрано суддею Дрогобицького міського суду Львівської області безстроково. Відповідно до Указу Президента України від 23.03.2004 р. №358/2004 «Про переведення суддів місцевих загальних судів та призначення виконуючих обовязки голів цих судів» працював суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської обл. Враховуючи рішення Конституційного суду України у справі №1-8/2016 від 08.06.2016 року, яким визнано неконстуційними ряд положень діючого до 30.09.2016 року [PERSON] України №2453-УІ від 07.07.2010 року «Про судоустрій і статус суддів», він скористався своїм правом на відставку, оскільки має відповідний стаж роботи на посаді судді. Постановою Верховної Ради України №1515-УІІІ від 08.09.2016 року «Про звільнення суддів», його звільнено з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. Наказом голови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №147-к від 27.09.2016 року його відраховано зі штату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Згідно розрахунку стажу судді від 28.09.2016 року, який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці і вихідної допомоги, його стаж судді становить 28 років 01 місяць 04 дні відповідно до [PERSON] України «Про статус судді» №2863-ХІІ від 15.12.1992 року, указу Президента України №584/05 від 10.06.1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів». Тобто, складається із роботи на посаді судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (з 06.02.1995р. по 28.09.2016 р., що становить 23 роки 7 місяців 8 днів), а також з половини строку навчання за денною формою у Львівському державному університеті ім. І.Франка (з 01.09.1982 р. по 15.06.1984 р., що становить 11 місяців 01 день та із 28.06.1986 р. по 29.06.1989 р., що становить 1 рік 6 місяців) і календарного періоду проходження строкової військової служби в Збройних силах (з 16.06.1984 р. по 27.06.1986 р., що становить 2 роки 11 днів). При звільнені йому нараховано та на початку жовтня 2016 року перераховано на картковий рахунок розрахункові кошти, що складають заробітну плату за вересень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку. На підставі положення абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України зазначений орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб - 18%. За період з 28 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку становить 34041грн. 53 коп., що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області від 30.07.2018р. Рішенням від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І [PERSON] України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) Конституційний Суд України ці положення Податкового кодексу України визнав неконституційними. Імперативним приписом ч.3 ст.152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Однак такого закону до цього часу не прийнято. Пленум Верховного Суду України в останньому абзаці п.2 постанови №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз»яснив, що якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який грунтується на Конституції і не суперечить їй. Положеннями ст.56 Основного [PERSON] встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Внаслідок прийняття [PERSON] України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. №1166-УН пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, який фактично звузив зміст та обсяг його прав на майно, зокрема пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних правовідносин. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014р. оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Вищевказані положення визнані неконституційними. В силу положень ст.1175 Цивільного кодексу України та правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10.01.2018р. (справа №454/1642/16-ц) шкода, завдана фізичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Виходячи з наведених конституційних норм та положень законів, вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання мені було заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 28 вересня 2016 року по лютий 2018 року включно в розмірі 34 041грн. 53коп. Просить позов задоволити. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, однак від нього поступила заява, в якій він вказав, що просить проводити розгляд справи у його відсутності, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі. Представник Дрогобицького управління Державної казначейської служби України у Львівській області [PERSON] в судове засідання не з»явився, однак на адресу суду поступили письмові пояснення, просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, а тому суд розглянув справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних доказів по справі. Третя особа представник Головного управління Пенсійного фонду України Львівської області [PERSON] в судове засідання не з»явилася, однак на адресу суду поступили письмові пояснення, просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України України, по суті припинив оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27.02.2018р. по даний час, а тому суд розглянув справу у відсутності третьої особи на підставі наявних доказів по справі. Третя особа представник Дрогобицького відділу обслуговування громадян ( сервісний центр) в судове засідання не з»явився, а тому суд розглянув справу у відсутності представника третьої особи на підставі наявних доказів по справі. Відповідно до ст.247 ЦПК судовий\~ розгляд\~ проведено без фіксування судового\~ процесу за допомогою\~ звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги слід задоволити з таких міркувань. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 01 лютого 1993 року XI сесією 1-го демократичного скликання Львівської обласної ради був обраний суддею Дрогобицького міського суду Львівської області та з 06.02.1993 року приступив до виконання обов»язків судді. Постановою Верховної Ради України №809-ІУ від 15 травня 2003 року, [PERSON] було обрано суддею Дрогобицького міського суду Львівської області безстроково та відповідно до Указу Президента України від 23.03.2004 р. №358/2004 «Про переведення суддів місцевих загальних судів та призначення виконуючих обовязки голів цих судів» працював суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Постановою Верховної Ради України №1515-УІІІ від 08.09.2016 року «Про звільнення суддів», [PERSON] було звільнено з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. Судом взято до уваги той факт, що особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді та виходячи з системного аналізу положень [PERSON] України "Про судоустрій і статус суддів" це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Щомісячне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення. Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів і сформулював правову позицію, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007року №4-рп/2007). [PERSON] України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. [PERSON] України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 1 січня 2015 року, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу викладено у новій редакції, за якою до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються "суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати". [PERSON] України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" встановлено, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання оподатковуються, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року. [PERSON] також передбачено, що положення підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не застосовується до пенсій, призначених учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність статті 10 [PERSON] України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". До набрання чинності [PERSON] України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким передбачено внесення змін до статті 164 Кодексу, пенсія громадян не підлягала оподаткуванню. Рішенням Конституційного суду від 27.02.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Конституційний Суд України у Рішенні від 8 червня 2016 року №4- рп/2016 зазначив, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини). Гарантуючи незалежність суддів, держава зобов'язується її забезпечити, зокрема, через матеріальний і соціальний захист, що включає гарантію виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці. Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). Розглядаючи питання зниження досягнутого рівня гарантій незалежності суддів в аспекті реалізації їх права на щомісячне довічне грошове утримання, Конституційний Суд України сформулював юридичну позицію, згідно з якою конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (абзац п'ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3- рп/2013). Отже, вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що поняття "щомісячне довічне грошове утримання" означає неоподатковану грошову виплату судді у відставці, який одержує її з Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно довідки за №5046 від 30.07.2018р., виданої Головним управлінням пенсійного фонду України у Львівській області, вказано суми утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, зокрема вказано, що Пенсійний фонд України щомісячно утримував з щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] податок з доходів фізичних осіб 18%, за період з 28.09.2016р. по лютий 2018р. включно розмір утриманого податку становить 34\~041,53 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що оподаткування щомісячного грошового утримання позивача - судді у відставці є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Європейською соціальною хартією 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі "Muller v. Austria" ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян. Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Стаття 11 ЦК Українивстановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 1175 ЦК Українишкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст.22 ЦК Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 2 частини 2 цієї статті передбачено, що збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під котрою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даній справі збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав внаслідок порушення його цивільного права. Стаття 22 ЦК практично визнає такий спосіб захисту, як відшкодування збитків. Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. [PERSON], інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Таким чином, неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування наслідків, передбачених ст.1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. Згідно з підпунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Таким чином, казначейство виступає відповідачем у справах, пов'язаних з виплатою з державного бюджету певних коштів як особа, на яку законодавством покладено відповідальність за виконання державою відповідних бюджетних зобов'язань, а не як особа, відповідальна від імені держави за неправомірні дії. Відповідно до п.9 вищевказаного Положення, Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Згідно із ст.15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.1 - ч.3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч.3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, надані позивачем та оцінивши, відповідно до ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені доПодаткового кодексу України [PERSON] України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1 -р/2018 від 27.02.2018р., однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв'язку з дією вищевказаних норм мало місце з 28.09.2016 по лютий 2018 року. Таким чином позивачу спричинена майнова шкода в розмірі недоотриманої належної йому виплати в сумі 34041,53грн. саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку ст. 152 Конституції України, ст.1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, враховуючи вищевикладене, а також ст.16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 34041,53грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання завданої законом, що визнаний неконституційним. Згідно п.13 ч.2 ст.3 [PERSON] України «Про судовий збір», в даному випадку судовий збір не справляється за поданням до суду позовної заяви. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved