Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона обіймає посаду начальника управління соціального захисту населення виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області. 04 серпня 2016 року на пленарному засіданні сесії Березанської міської ради сьомого скликання депутатам, у присутності представника прокуратури та преси (про що у газеті «Березанська громада» від 12 серпня 2016 року № 30 опубліковано інформацію) було зачитане уклінне звернення колишнього керівника Комбінату комунального підприємства Березанської міської ради [PERSON] в пошуках правової допомоги по захисту від фальсифікації йому кримінального злочину за надання транспорту для перевезення людей на Європейську площу, та з проханням надати йому «в суді правову допомогу у вигляді юриста міської ради». У зверненні до міського голови та депутатів Березанської міської ради [PERSON] повідомляв, що доручення відправити автобуси для перевезення людей 14 грудня 2013 року для участі проти прихильників Майдану, збір яких був запланований на Європейській площі м. Києва, відповідач завчасно отримав 13 грудня 2013 року, особисто від заступника міського голови [PERSON], в його кабінеті у приміщенні міської ради, який повідомив, що заправлення автобусів має забезпечити [PERSON] Також [PERSON] повідомляв, що 13 грудня 2013 року у телефонній розмові ним особисто від [PERSON] отримано підтвердження про те, що саме позивач забезпечуватиме заправку автобусів талонами на пальне біля ВАТ «ПМК-11». На думку позивача, дане звернення явно направлене на обвинувачення її в організації масових заворушень, які відбулись у м. Києві. Депутатами на сесії було прийнято рішення створити комісію для перевірки фактів, викладених у заяві [PERSON], щоб офіційно підтвердити участь [PERSON] у відправленні людей на Євромайдан для організації масових заворушень, з явною метою, на думку позивача, відкрити проти неї кримінальне провадження. Явно, що таким чином розповсюджена [PERSON] інформація (у тому числі і в інтернеті), виключно була направлена на компрометацію її як керівника установи по захисту інтересів громадян міста, депутата Березанської міської ради, з метою зганьбити честь позивача, гідність та ділову репутацію, що стане підставою для звільнення її із займаної посади. У звязку з цим [PERSON] змушена була виправдовуватися перед людьми, доводити, що не має ніякого відношення до організації відправки людей до м. Києва, що призводить до сильних переживань позивача. Тому [PERSON] просила визнати недостовірною інформацію, розповсюджену [PERSON] у зверненні від 28 липня 2016 року, надану міському голові [PERSON] та депутатам Березанської міської ради та зобовязати відповідача спростувати цю інформацію, вибачитись перед позивачем на наступному пленарному засіданні чергової сесії Березанської міської ради сьомого скликання; заборонити [PERSON] вчиняти дії, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, що виражається у публічному зверненні до міського голови [PERSON] та депутатів Березанської міської ради у розповсюдженні недостовірної інформації про [PERSON] Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 25000 гривень на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач зменшила розмір позовних вимог, відмовившись від позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Змінені позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила їх задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду жодного разу не з'явився, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що звернення, на яке посилається позивач, він не писав, писати не міг, адже воно, за своєю сутністю, є обвинуваченням проти нього самого. Тому просив позовну заяву [PERSON] залишити без розгляду. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Стаття 299 ЦК України закріплює право фізичної особи на недоторканність своєї ділової репутації. Чинне законодавство не містить визначеня понять гідності або честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних суб'єктів судового захисту. Тому під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Разом з цим, у п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" дано визначення ділової репутації як сукупності документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства, а для фізичної особи - також про належний рівень професійних здібностей та управлінського досвіду, а також відсутність в особи судимості за корисливі злочини і за злочини у сфері господарської діяльності, не знятої або не погашеної в установленому законом порядку. З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК України. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як вбачається із копії «звернення про надання правової допомоги [PERSON], колишньому керівнику комунального підприємства Березанської громади та захисту [PERSON] від фальсифікації йому кримінального злочину», адресованої міському голові та депутатам Березанської міської ради, доручення відправити автобуси для перевезення людей 14 грудня 2013 року в м. Київ [PERSON] отримав особисто завчасно, 13 грудня 2013 року, від [PERSON] в його кабінеті у приміщенні міської ради. Замовлення було від міської ради з заправленням пальним замовника, тобто автобуси він мав забезпечити в технічно придатному для поїздки стані з водіями, а перед поїздкою їх замовник заправляв пальним на одній із заправок. Заправлення автобусів згідно повідомлення [PERSON] мала забезпечити керівник управління соціального захисту [PERSON] Крім того, в тексті звернення вказано, що в телефонній розмові 13 грудня 2013 року [PERSON] особисто від [PERSON] отримав підтвердження про те, що вона забезпечує заправку пальним та видасть талони на місці подачі (а.с. 4, 52). Зі змісту наведеного звернення вбачається, що відповідач [PERSON] зазначив про обставини, які, на його думку, можуть слугувати підставою для надання йому правової допомоги, серед іншого, вказуючи на причетність позивача [PERSON] до організації перевезення громадян з м. Березань до м. Києва 14 грудня 2013 року на мітинг на Європейській площі. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У справі "Обершлік проти Австрії" Європейський суд з прав людини наголосив, що необхідно розділяти твердження про факти та оціночні судження. В той час як існування фактів можна продемонструвати, достовірність оціночних суджень доказуванню не підлягає. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Вивчивши зміст звернення відповідача від 28 липня 2016 року до міського голови та депутатів Березанської міської ради, суд приходить до висновку, що у ньому викладені не оціночні судження стосовно [PERSON], а твердження про факти, а саме те, що [PERSON] 14 грудня 2013 року від імені Березанської міської ради здійснювала заправку автобусів пальним. Аналізуючи судову практику по зазначеній категорії справ, суд приходить до висновку, що недостовірною слід вважати інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких взагалі не існувало або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач [PERSON] стверджувала, що відомості стосовно неї, як особи, яка була причетна до відправки 14 грудня 2013 року автобусів до м. Києва комунальним підприємством "Комбінат комунальних підприємств", яке очолював [PERSON], є недостовірною інформацією, оскільки не відповідає дійсності. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який працює водієм у комунальному підприємстві "Комбінат комунальних підприємств" показав, що 14 грудня 2013 року він був водієм автобусу, який перевозив людей з м. Березані до м. Києва. У вказний день він не бачив [PERSON], жодних талонів на заправку вона йому не видавала та заправку його автобусу не здійснювала. Суд звертає увагу на те, що позивачем було надано примірник газети «Березанська громада» від 12 серпня 2016 року № 30 (а.с. 43), де було опубліковано статтю під заголовком "Міська рада надасть правову допомогу [PERSON]", у якій було зазначено що 04 серпня на пленарному засіданні чергової сесії Березанської міської ради, серед іншого було "прийнято рішення створити комісію щодо запиту громадянина [PERSON], який прохав про надання правової допомоги та захисту від фальсифікації кримінального злочину". Таким чином, позивачем доведено факт оголошення звернення [PERSON] на черговій сесії міської ради, що розцінюється судом як поширення інформації. [PERSON] у своїх запереченнях на позов вказував, що він взагалі ні з яким зверненням до Березанської міської ради не звертався, а існуюче звернення від 28 липня 2016 року хтось виготовив від його імені з метою погіршити його становище (а.с. 23). Зазначене у запереченні спростовується стенограмою засідання 17 чергової сесії Березанської міської ради 7 скликання від 04 серпня 2016 року, відповідно до якої [PERSON] звертався до міського голови про правовий захист (а.с. 55). Також свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що письмове звернення [PERSON] надійшло до міської ради і було зареєстроване 28 липня 2016 року, окрім цього, вона оголошувала це звернення під час засідання міської ради 04 серпня 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК України. Попри це, відповідач [PERSON] жодним чином не довів, що звернення до міського голови та депутатів Березанської міської ради від 28 липня 2016 року, яке було подане від його імені та у якому проти його прізвища стоїть підпис - ним не підписувалося та не подавалося. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання недостовірною, такою що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, розповсюджену [PERSON] у зверненні від 28 липня 2016 року, надану міському голові [PERSON] та депутатам Березанської міської ради - слід задоволити, зобов'язавши відповідача спростувати поширену інформацію. У частині позовних вимог щодо зобов'зання [PERSON] вибачитись перед [PERSON] за поширення недостовірної інформації щодо неї, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, суд приходить до висновку, що не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст. 16, 277 ЦК України. Таким чином, у задоволенні вимог позивача щодо зобов'язання [PERSON] вибачитись перед нею за поширення недостовірної інформації - задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги з приводу заборони [PERSON] вчиняти дії, які принижують честь, гідність чи ділову репутацію позивача, що виражається у публічному зверненні до міського голови та депутатів міської ради шляхом розповсюдження недостовірної інформації про позивача - суд виходить з наступного. Статтею 278 ЦК України перелічено випадки заборони розповсюдження відповідної інформації. Статтею 40 Конституції України гарантовано кожному право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, суд приходить до висновку, що не вправі заборонити [PERSON] публічно звертатися до міського голови та депутатів міської ради, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. За правилами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", у редакції, яка діяла на час звернення [PERSON] до суду, за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме: за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Мінімальна заробітна плата, яка враховується при обчисленні суми судового збору, на момент звернення до суду, складала 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень. У зв'язку з цим суд визначає, що розмір судового збору складає 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 коп. Таким чином, [PERSON] належить сплатити на користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 коп. на відшкодування судових витрат. На підставі ст. 19, 34, 40 Конституції України, ст. 16, 277, 278, 297, 299 ЦК України,

Outcome: partial