Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), [PERSON] (далі - відповідач-3), третя особа - Придніпровська сільська рада Чорнобаївського району Черкаської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які в ньому не проживають. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає позивачу в оформленні належної йому субсидії на житлово-комунальні послуги. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК РСР, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації місця проживання. Відповідачі подали до Чорнобаївського районного суду Черкаської області зустрічний позов до позивача, третя особа - Придніпровська сільська рада Чорнобаївського району Черкаської області, про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про право власності на нерухоме майно, про визнання права власності на частину нерухомого майна. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначили, що позивач, відповідач-1, та відповідач-3 за первісним позовом являються власниками колгоспного двору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 15 квітня 1991 року, коли згідно з Постановою Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ введений в дію Закон України "Про власність", а колгоспний двір був припинений, відповідачу-1 та відповідачу-3 так як і позивачу за первісним позовом та [PERSON] - матері відповідачів, яка померла [INFO] на праві власності в рівних частинах належить спірний житловий будинок. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входить 1/4 частина житлового будинку. Відповідач-1 частково оформила право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права на 1/4 частину житлового будинку, оскільки правовстановлюючий документ на право спільної власності на 1/4 частину домоволодіння, віднесеного до колгоспної суспільної групи, що належала померлій [PERSON] , не видадався. Ще тривалий час до 2005 року відповідач-1 та до 2011 року відповідач-3, після припинення колгоспного двору проживали у зазначеному будинку, де зареєстровані і до цього часу. Лише після того як [PERSON] (позивач) звернувся до суду з первісним позовом до відповідачів, їм стало відомо, що єдиним власником спірного житлового будинку являється їх батько (позивач). У зв`язку з цим відповідачі за первісним позовом просили у задоволенні первісного позову відмовити, визнати незаконними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнати за [PERSON] (відповідач-1) право власності на 1/2 частину та за [PERSON] (відповідач-3) право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2018 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. У судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги первісного позову підтримав, просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Віповідачі за первісним позовом позовні вимоги первісного позову не визнали, просили відмовити в задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримали, просили задовольнити з підстав викладених в ній. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна від 2 серпня 2016 року позивач за первісним позовом є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Із копії з погосподарських книг Придніпровської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області за 1977-1978 роки, 1980-1982 роки, 1983-1985 роки, 1987-1989 роки, 1996-1999 роки, 2001-2005 роки, 2006-2011 роки (а.с. 93-99) вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав до колгоспної суспільної групи. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно з даними зазначених погосподарських книг у вказаному домоволодінні зареєстровані: голова сім"ї - [PERSON] (позивач за первісним позовом), дружина [PERSON] , син - [PERSON] (відповідач [NUMBER] за первісним позовом) та дочка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] - відповідач -1 за первісним позовом), а отже вони набули статусу членів колгоспного двору. Таким чином, виходячи з вимог ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла станом на 15 квітня 1991 року і регулювали власність колгоспного двору), зазначені особи мали право власності на майно колгоспного двору в рівних частинах, тобто кожен на 1/4 частину вищезазначеного житлового будинку. Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що власником спірного житлового будинку не може бути один член колгоспного двору (тобто позивач за первісним позовом), оскільки порушує право відповідача-1 та відповідача-3 за первісним позовом та позбавляє їх частки у спільному майні. Згідно з роз"ясненнями п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах права приватної власності", судам слід враховувати, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Враховуючи наведені вимоги закону, суд дійшов висновку, що відповідачу-1 та відповідачу-3 за первісним позовом, як членам колгоспного двору, належить право власності на 1/4 частину житлового будинку (кожному), у зв"язку з чим та із врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, наявні правові підстави для визнання цього права та задоволення позову в цій частині. Із зустрічної позовної заяви вбачається, що [INFO] померла - [PERSON] , що підтверджується довідкою Придніпровської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 916 від 3 жовтня 2018 року. Крім того з вказаної довідки вбачається, що [PERSON] на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з чоловіком [PERSON] (позивач за первісним позовом) та сином [PERSON] (відповідач-3 за первісним позовом) (а.с. 91). При житті [PERSON] , а саме 27 вересня 2005 року склала заповіт, посвідчений секретарем Придніпровської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області 27 вересня 2005 року та зареєстрований у реєстрі за № 104, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону, заповіла [PERSON] (відповідачу-1 за первісним позовом) (а.с. 81). Відповідач-1 за первісним позовом є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28 травня 1983 року серії [NUMBER] (а.с. 79) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 20 травня 2014 року, згідно з яким після укладення шлюбу змінила дівоче прізвище " [PERSON] " на шлюбне прізвище " [PERSON] " (а.с. 75). Відповідачу-1 за первісним позовом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2011 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 21 березня 2001 року (а.с. 83). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що померла [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповіла відповідачу-1 за первісним позовом. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач-1 за первісним позовом звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та частково оформила свої спадкові права, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 житлового будинку, оскільки правовстановлюючий документ на право спільної власності на 1/4 частину домоволодіння, віднесеного до колгоспної суспільної групи, що належала померлій [PERSON] , не видадався. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Таким чином суд дійшов висновку про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку, що належала її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, відповідно до п. 3.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Так, з метою захисту права власності позивача за первісним позовом, враховуючи положення зазначеної інструкції, суд визнає за останнім право власності на 1/4 частину житлового будинку. Як встановлено судом, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30730075 від 2 серпня 2016 року прийнято державним реєстратором Чорнобаївської РДА Черкаської області Хоменко А.О. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, наявність порушеного права відповідачів за первісним позовом внаслідок державної реєстрації права власності на житловий будинок за позивачем за первісним позовом, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і запису про право власності. За таких обставин позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсізі. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід"ємними складовими права власності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наданих доказів встановлено, що відповідачі за первісним позовом дійсно більше одного року не проживають у будинку. Разом з тим, враховуючи, що будинок є спільною власністю, право відповідачів за первісним позовом на користування будинком є похідним від права власності, непорушним і невід"ємним правом, якого не можна позбавлити в порядку ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю її в ньому без поважних причин понад один рік відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Сам факт, що на даний час відповідачі (які є співвласниками) не проживають фактично у спірному будинку, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування своєю власністю. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення зустрічних позовних вимог та відмову у задоволенні первісного позову з відповідача за зустрічним позовом підлягає до стягнення судовий збір на користь [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) у розмірі 704,80 гривень та на користь [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) у розмірі 528,60 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved