Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

27.12.2019 р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.03.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов`язалася погашати заборгованість в установленому терміну і порядку та сплачувати банку нараховані проценти в розмірах, визначених у договорі. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, однак, [PERSON] , в свою чергу, умови договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, відповідно до умов договору не сплачує. У зв`язку із чим, у відповідачки [PERSON] станом на 31.10.2019 р. виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 125 615,00 гривень, із яких 1356,93 грн. - заборгованість за кредитом, 124 258,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Зважаючи на викладене, просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість в сумі 125 615,00 гривень та судові витрати у вигляді судового збору для забезпечення розгляду справи в розмірі 1921 гривню. Представник позивача Гребенюк О.С., що діє на підставі довіреності № 367-К-Н-О від 31.01.2019 р., в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується оголошенням про виклик відповідача до суду на веб-сайті офіційному порталі судової влади (а.с. 36). У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідачка відзив щодо позову не подавала. Відповідно до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Із позовної заяви вбачається, що 24.03.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачка отримала кредит у розмірі 2 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У анкеті-заяві [PERSON] вказано, що сума кредитного ліміту становить 1 545,00 гривень, тип кредитного ліміту: фінансовий фіксірований, валюта - гривня. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. (а.с.12). Зясовано, що в анкета-заява, підписана відповідачкою 24.03.2006 року містить суму кредиту 1545,00 грн., при цьому, позивачем надано більшу суму заявленої відповідачем у розмірі 2400,00 грн. Позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70, складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 " Правил користування карткою". Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 31.10.2019 року відповідачу [PERSON] нарахована заборгованість в сумі 125 615,00 грн., яка складається з наступного: - 1356,93 грн. - заборгованість за кредитом, - 124 258,07 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом (а.с. 6-11). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Матеріалами справи встановлено, що у анкеті-заяві позичальника від 24.03.2006 року базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Крім того, анкета-заява містить розбісності у даті, оскільки дата відкриття рахунку зазначена 24.03.2006 року, а дата підпису позичальника вказана 07.04.2006 р. При цьому, позивачем не надано суду відповідних доказів того, яку саме картку отримав відповідач та з яким встановленим кредитним лімітом, оскільки в нанадій анкеті-заяві зазначений бажаний кредитний ліміт 1545,00 грн., а позивач вказує про надання кредиту в розмірі 2400,00 грн. Також позивачем не вказано в позовній заяві та не надано доказів передання/надання [PERSON] кредитних коштів, та не обґрунтовано розмір процентів, які нараховуються за користування кредитними коштами. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.03.2006 року, посилався на "Умови та правила надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою" та "Тарифи Банку", які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://privatbank.ua/terms/pages/70) неодноразово змінювалися самим позивач в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24.03.2006 р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.12.2019 р.), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату змінюваних (підвищених) процентів за користування кредитом та домовленості про встановлення підвищених процентів на прострочену заборгованість, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, приймаючи до уваги те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд вважає неправомірними дії позивача щодо підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом, виходячи з наступного. З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 24.03.2006 р.(а.с. 6-11) вбачається, що відсоткова ставка за користування кредитом змінювалась в різні періоди від 30% до 43,2%, зокрема: - з 07.04.2006 року до 31.12.2012 р. процентна ставка за користування кредитом становила 36 % , а прострочена процентна ставка становила 72 %, (позивачем розраховано відповідачу до сплати підвищені (в два рази) проценти на прострочену заборгованість); - з 01.01.2013 р. до 31.08.2014 р. процентна ставка за користування кредитом становила 30 % , та прострочена процентна ставка становила 30 %; - з 01.09.2014 р. до 31.03.2015 р. процентна ставка була збільшена до 34,8%, та прострочена процентна ставка становила 34,8 %; - з 01 квітня 2015 р. була збільшена до 43,2% , та прострочена процентна ставка була збільшена до 43,2%. Так, згідно ч. 1, 3, 4 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. За змістом правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57ц12, та постанови Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №515/1844/16-ц боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Суду не були надані докази, що відповідач [PERSON] за п`ятнадцять днів до введення підвищення відсотків отримував виписки по своєму рахунку. Отже, АТ КБ «Приватбанк» не надано жодних доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати відповідача про зміну відсоткової ставки, відповідно, у спосіб, встановлений умовами кредитного договору, не менш ніж за 15 днів до таких змін. З наведеного випливає, що АТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку, без повідомлення відповідача та її згоди було збільшено розмір відсотків за користування кредитом. Таким чином, долучений банком розрахунок заборгованості є необґрунтованим та не може братися судом, як належний та допустимий доказ в силу ст. 77-78 ЦПК України. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк», в частині стягнення на його користь з відповідачки [PERSON] нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 124 258,07 грн. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача станом на 31.10.2019 року за тілом кредиту становить 1356,93 грн. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, що становить 1356,93 гривень, а в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Крім цього, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: 125615,00/ 1356,93*1921,00= 20,75 грн.

Outcome: partial