Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

У квітні 2021 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, яким просили: -визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №667/К від 11.07.2018 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; -скасувати державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 38659469, іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; -скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54575679 від 15.10.2020 року; -скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (номер запису про право власності 38659076) на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначили, що спірна квартира є їх спільним сумісним майном та є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки нерухомого майна, укладеного 21.09.2006 року між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та виступає в якості забезпечення виконання іпотекодавцем договору про надання споживчого кредиту №11044343000 від 21.09.2006 року в іноземній валюті. У зв`язку з припиненням сплати коштів за вказаним кредитним договором з [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» в судовому порядку стягнуто заборгованість у сумі 312388,93 гривень. АТ «УкрСиббанк» відступив АТ «Дельта Банк» право вимоги за договором споживчого кредиту №11044343000 від 21.09.2006 року. Між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про купівлю-продаж майнових прав, відповідно до якого право грошової вимоги за таким кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», після чого останнє, користуючись положеннями договору іпотеки, зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності №38659076. Реєстрацію квартири за відповідачем позивачі вважають такою, що відбулась із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» не може бути примусово звернено стягнення на таке нерухоме майно. Зазначає, що на зазначену квартиру на підставі акту опису та арешту майна № 27035120, виданого 05.12.2011 року відділом ДВС Житомирського РУЮ, 13.12.2012 року накладено арешт, відтак державним реєстратором виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран О. В. протиправно проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Вважає, що державна реєстрація права власності щодо належного йому, та в силу закону, на праві спільної сумісної власності його дружині майна, за відповідачем проведене протиправно та відчужена незаконно, поза його волею. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав №667/К від 11.07.2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Позивачі як підставу для визнання недійсним спірного договору №667/К від 11.07.2018 року зазначають про неможливість передачі - відступлення на користь іншої особи своїх прав вимоги до позичальника за кредитами, забезпеченням яких виступає майно (майнові права) зазначені у пп. 3 п. 1 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відтак, згідно положенням ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, та іншим нормативним актам, які мають юридичну силу. Представником АТ «Дельта Банк» - Присяжнюком Р. В. подано відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк». На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийняте рішення №181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» строком з 05.10.2015 по 04.10.2017, призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Дельта Банк». Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20.02.2017 № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04.04.2019 №772 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на один рік до 04.10.2020 включно. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. на два роки до 04.10.2020. З метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією АТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1724 від 24.09.2020 року про продовження строків управління майном (активами) АТ «Дельта Банк» та задоволення вимог його кредиторів на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна та задоволення вимог кредиторів. Обставини, пов`язані з віднесенням АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних та запровадженням у ньому процедур тимчасової адміністрації та ліквідації є загальновідомими, оскільки розміщені на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а відтак, у відповідності з положеннями ч. 3 ст. 82 ЦПК України додатковому доведенню (доказуванню) не підлягають. У відповідності до п. 7 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) своїх прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього Закону. Після відступлення (відчуження) на користь (у власність) іншої особи (інших осіб) банком, щодо якого здійснюється процедура виведення з ринку відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», прав вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 пункту 1 цього закону, дія пункту 1 цього Закону поширюється також на особу, що придбала (прийняла, отримала) таке право вимоги. Таким чином позовні вимоги в частині визнання договору № 667/К купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2018 року, який укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Довіра та Гарантія», не підлягають задоволенню. Щодо інших вимог: вважає обставини не доведеними та такими, що також такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. У зв`язку з чим просять відмовити в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки припиненим та зобов`язання вчинити дії (а.с. 23-24, т. 2). 08.07.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на позовну заяву (а.с. 28-30, т. 2). Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач вказав, що [PERSON] не була стороною договору іпотеки як співвласник; відповідних відомостей також не було внесено і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] ніколи не була співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. ст. 386-388 ЦК України, тільки власник нерухомого майна наділений правом на оскарження вибуття майна зі свого володіння, а тому будь-які вимоги [PERSON] , як співвласника квартири, є безпідставними та протиправними. Щодо порушення мораторію, то відповідач відмічав, що відповідно до довідки від 22.03.2021 року та акту від 18.03.2021 року [PERSON] проживає у предметі іпотеки «без реєстрації за даною адресою», таким чином, предмет іпотеки вже в силу вимог чинного законодавства неможливо вважати постійним місцем проживання позивача, у зв`язку з чим не підлягають застосуванню до існуючих правовідносин положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» Крім цього зазначає, що при укладанні договору іпотеки від 21.09.2006 року [PERSON] одночасно підписав договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого надав згоду на передачу іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин звернення стягнення здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а, відтак, відчуження вважається таким, що здійснено за згодою власника, тобто позивача, також зазначає, що наявність арешту ДВС жодним чином не перешкоджало товариству звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Щодо посилання позивача на незаконність укладеного договору № 667/К від 11.07.2018 року вказує, що продаж активів банку, що перебуває в процесі ліквідації, є чітко передбаченою чинним законодавством дією, направленою на забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб. Крім цього, позивач просить ухвалити умовне судове рішення: зокрема, останній зазначає, що визнання судом недійсним договору купівлі - продажу № 667/К буде достатньою підставою для скасування цим же судом записів про зміну іпотеки внаслідок відступлення прав вимоги. В свою чергу, відсутній факт визнання договору купівлі-продажу № 667/К недійсним, що могло б слугувати вищевказаною підставою для скасування оскаржуваних записів про внесення змін до іпотеки. На підставі викладено просив відмовити в задоволенні позову. Розгляд справи проводився в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 142). У судовому засіданні 23 грудня 2021 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду 26.07.2021 року подала заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її участі; позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити (а.с. 83, т. 2). Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» Ващук Ю.С. заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач державний реєстратор виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран О. В. у судове засідання не з`явилась. У судових засіданнях, які відбулись раніше, просила подальший розгляд справи здійснювати за її відсутності. Під час розгляду справи повідомила, що всі дії як державного реєстратора нею вчинені у відповідності до закону, просила відмовити у задоволенні позову. Останньою на вимогу ухвали суду була надана копія реєстраційної справи (а.с. 191-283 т. 1). Клопотанням від 09.11.2021 року (а.с. 120) просила суд справу розглянути за її відсутності; позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач АТ «Дельта Банк» явку свого представника не забезпечив; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] (сусідка позивачів), яка повідомила, що сім`я [PERSON] з дітьми проживає майже 10 років у [ADDRESS] . Вказала, що їй не відомо, чи мають позивачі інше житло у власності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, покази свідка, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Позивачі є чоловіком та дружиною, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 24). Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. за №4229, [PERSON] набув право власності на спірну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується: безпосередньо договором купівлі-продажу квартири, витягом з Державного реєстру правочинів №2908240 від 19.09.2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11890801 від 20.09.2006 року та технічним паспортом (т. 1 а.с. 60-68). 21.09.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банком) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір про надання споживчого кредиту №11044343000, відповідно до п. 1.1. якого позичальник отримав у банка кредит у іноземній валюті в сумі 31860,00 швейцарських франків на умовах, визначених даним договором. [PERSON] зобов`язався у відповідності до умов п. 1.2.2. договору повернути кредит у терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 21.09.2021 року (т. 1 а.с. 28-42). В забезпечення в повному обсязі виконання вимог договору споживчого кредиту 21.09.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено договір іпотеки (нерухомого майна), посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. за №4281. Відповідно до п. 1.1. такого договору іпотекодавець передав в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] , Крім цього, таким договором накладено заборону відчуження спірної квартири, зареєстрованою в реєстрі за №4282 (т. 1 а.с. 25-27). Відповідно до п. 2.1.1. та 2.1.2. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем своїх обов`язків, встановлених таким договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до п. 5.4. договору іпотеки у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку») даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243327332 від 06.02.2021 року, 08.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» укладений договір про відступлення прав вимоги за договором споживчого кредиту зі строком виконання основного зобов`язання до 21.09.2021, розмір основного зобов`язання - 31860,00 швейцарські франки, де іпотекодавцем є [PERSON] (т. 1 а.с. 86-96). 11.07.2018 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладений договір №667/К купівлю-продажу майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстровано в реєстрі за №678, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним зобов`язанням [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (т. 1 а.с. 70-74). Як вбачається з ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 27.09.2018 року судом встановлено, що ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 31.10.2013 року замінено сторону виконавчого провадження №27035120 по виконанню заочного рішення того ж суду від 16.03.2011 року у справі №2-169/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором 310438,93 грн (т. 1 а.с. 77-78). Крім того, цією ж ухвалою суду від 27.09.2018 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16.03.2011 року по справі 2-169/11. ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» зверталось до [PERSON] з: повідомленнями про відступлення прав вимоги за кредитним договором, про відступлення прав за договором іпотеки, вимогою про усунення порушень вимог договору споживчого кредиту шляхом погашення заборгованості за таким договором та у відповідності до вимог пункту 5 договору іпотеки зазначило спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (т. 1 а.с. 75-76, 79-80; 208-210, 212). У зв`язку з непогашенням позивачем заборгованості за договором споживчого кредиту №11044343000 від 21.09.2006 року, невиконання вимог договору іпотеки, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» зареєструвала за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243327836 від 06.02.2021 року, номер запису 38659076 (т. 1 а.с. 82-83). Матеріали справи містять документи реєстраційної справи №2193446718220, яка витребовувалась ухвалою суду від 25.04.2021 року (т. 1 а.с. 191-283). Так, реєстраційна справа містить відомості про те, що позивачем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.01.2008 року набуто право власності 21.06.2018 року на житловий будинок загальною площею 30,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0548 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227732563 від 12.10.2020 року (т. 1 а.с. 262-263). Крім того, матеріали рестраційної справи також містять звіт про оцінку спірної квартири (а.с. 213 т.1). Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального та процесуального права. Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 3, частиною четвертою статті 43 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Щодо вимоги позивачів про визнання договору купівлі-продажу майнових прав №667/К, який укладено між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Дельта Банк». Як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та «ПАТ «Дельта банк» було укладено та нотаріально посвідчений договір № 667/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 11044343000 від 21.09.2006 року, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] та права іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідчений нотаріусом 21.09.2006 року, перейшли до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 70-76, т. 1). Суд не може погодитись з позицією позивачів з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Вимогами статтей 16, 203, 215 ЦК України визначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16. Позивачами не обґрунтовано, яким чином договір відступлення права вимоги, тобто договір купівлі-продажу майнових прав №667/К від 11.07.2018, порушує саме їхні суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси. Крім того, позивачі просять суд визнати вказаний договір недійсним не лише в частині передачі відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON] , а в цілому спірний, на їх думку, договір. Однак даний договір, по-перше, стосується також і інших осіб, які не залучені в якості відповідачів по справі; по-друге, має юридичну дію, а відтак, і правові наслідки для інших осіб - учасників кредитних правовідносин, доказів щодо протиправності такого договору для даних осіб позивачами не надано. Суд звертає увагу позивачів, що в постанові від 30.07.2020 в справі № 670/23/18 Верховним Судом зроблено висновок, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатися всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Як вказано у Постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Щодо вимог позивачів про скасування державної реєстрації іпотеки, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", пп. 1 п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюту, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є суб`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку. Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті. Оскільки, як зазначалось вище, позивачем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.01.2008 року набуто право власності 21.06.2018 року на житловий будинок загальною площею 30,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0548 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , (що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227732563 від 12.10.2020 року (т. 1 а.с. 262-263), суд не вважає неправомірною реєстрацію права власності за відповідачем спірної квартири з даної підстави. Щодо доводів представника позивача відносно незадовільного стану такого будинку, суд не бере до уваги останні, оскільки для вирішення спору вони не мають значення (а.с. 4-7, 55-72 т. 2). У відповідності до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п. 18 Порядку). Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину (п. 57 Порядку). Щодо посилання позивачів на той факт, що всупереч ч. 2. ст. 9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор Таран О.В. не перевірила і не встановила відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, зокрема, наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону (на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії були наявні заборона та арешт квартири) судом встановлено наступне. Дійсно, на момент прийняття рішення про реєстрацію права власності спірної квартири за відповідачем - ТОВ «Довіра та Гарантія» були наявні обтяження такого нерухомого майна, а саме - заборона та арешт нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №3771944, реєстраційний номер обтяження №3771944 від 22.09.2006 року, №11278929 від 10.06.2011 року (а.с. 264). Однак судом не беруться до уваги такі ствердження з урахуванням наступних норм діючого законодавства, які підлягають застосуванню до відносин, що склалися між сторонами. Пунктом 6 ч.1 ст. 24 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (чинний на момент виникнення спірних відносин) вказує, що має бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у разі, зокрема, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 28 Порядку проведення держаної реєстрації прав та їх обтяжень, Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови у державній реєстрації прав. Однак суд вважає доводи позивачів такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки у відповідності до вимог п. 4 ч. 4 ст. 24 зазначеного вище Закону відмова у державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі, зокрема, державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно (крім іпотеки). Проаналізувавши наведені норми матеріального права суд дійшов висновку, що наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна не є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій в частині реєстрації права власності за іпотекодержателем. Таким чином, позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є необґрунтованою та недоведеною, оскільки така державна реєстрація була здійснена у відповідності до вимог чинного законодавства. Позовна вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності спірної квартири за ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є похідною від попередньої, тому також не підлягає задоволенню. Інші доводи, які були зазначені в якості можливих підстав для скасування державної реєстрації іпотеки, рішення державного реєстратора Таран О. В. та скасування державної реєстрації права приватної власності за ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження відповідними доказами. Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи. Із набранням чинності 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального Кодексу України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність захисту прав, тощо. Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності; встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, сплата судового збору залишається за позивачем.

Outcome: dismissed