Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] 04.09. 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення основного боргу, відсотків за договором позики та інфляційних втрат , в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 04.07. 2013 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачці грошові кошти в розмірі 98 523,00 грн., а відповідачка зобов'язалася повністю повернути вказану суму у строк до 04.07.2014 р. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачкою 07.08. 2013 року була складена заява, справжність підпису відповідача на якій засвідчено нотаріально. Станом на теперішній час відповідачка не повернула грошові кошти позивачу. Отже, основний борг відповідачки перед нею становить 98 523,00 грн. (дев'яносто вісім тисяч п'ятсот двадцять три грн. 00 коп.) В адресу відповідача нею неодноразово висловлювалися усні вимоги про повернення боргу. Відповідачка визнавала суму боргу та зобов'язувалася повернути борг. Однак так і не виконала своїх зобов'язань. Пунктом 6 договору позики передбачено, що якщо відповідач своєчасно не поверне позивачу суму позики, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред'явити цей договір до стягнення. Згідно пункту 4 договору позики передбачено, що за домовленістю сторін позика надається з нарахуванням відсотків у розмірі 4%(чотири відсотки) за кожний місяць прострочення. Відповідно договору позики річна сума відсотків за прострочення повернення боргу складає 4% х 12 місяців=48% річних. Станом на 31.08.2015 р. сума 48% відсотків річних складає 54 680,27 грн. Станом на 31.08. 2015 оку сума інфляційних збитків становить 55 083, 67 гривень. Розрахунок інфляційних збитків здійснювався за формулою: Інфляційні збитки = сума боргу X зведений індекс інфляції - сума боргу. Зведений індекс інфляції розраховується за формулою: індекс інфляції / Розрахунок здійснювався тільки для тих місяців в яких була інфляція. Підсумовуючи викладене, сукупна заборгованість відповідачки перед нею становить: 98 523,00 грн. основного боргу, 54 680,27 грн. 48% річних, 55 083,67 грн. інфляційних збитків, а разом 208 286,94 грн. (двісті вісім тисяч двісті вісімдесят шість грн. 94 коп.), які і просить стягнути на її користь , а також просить стягнути з відповідачки понесені нею судові витрати, а саме судовий збір у сумі 2 082, 87 гривень сплачений нею при подачі позовних вимог, а також витрати пов"язані з викликом у судове засідання відповідача через ЗМІ у суму 420 ( чотириста двадцять) гривень. В судовому засідання представник позивача [PERSON] , який діє за довіреністю [NUMBER] від 19.10. 2015 року ( а.с. 35) позовні вимоги підтримав, та просив суд задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином., про що свідчить її підпис ( а.с. 58) Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У відповідності до п. 99 « Правил надання послуг поштового зв'язку » , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою « Судова повістка », рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом ( свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо ), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Суд враховуючи згоду позивача, ухвалює провести заочний розгляд справи, відповідно до норм ст. ст. 224 - 233 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено у судовому засідання та слідує із матеріалів справи, що 04.07. 2013 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка передала відповідачці грошові кошти в розмірі 98 523,00 грн., а відповідачка зобов'язалася повністю повернути вказану суму у строк до 04.07.2014 р. ( а.с. 5). На підтвердження отримання грошових коштів відповідачкою 07.08. 2013 року була складена заява, справжність підпису відповідача на якій засвідчено нотаріально ( а.с. 6). Пунктом 6 договору позики передбачено, що якщо відповідач своєчасно не поверне позивачу суму позики, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред'явити цей договір до стягнення. У відповідності до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно п. 2 договору позики передачу грошей здійснено до підписання договору. Підписання договору свідчить про отримання позичальником усієї вказаної в договорі грошової суми ( а.с. 5). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.509 ЦК України, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в наведеній частині вимог є обґрунтований і може бути задоволений на підставі ст. ст. 509, 526, 1046, 1049 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 договору позики передбачено, що за домовленістю сторін позика надається з нарахуванням відсотків у розмірі 4%(чотири відсотки) за кожний місяць прострочення. Отже, сторони договору позики самостійно встановлюють розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів, що прямо передбачено законом (ч. 1 ст. 1048 ЦК), і це повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору (ст. З ЦК). Отже, сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються на суму позики і на нараховані, але невиплачені проценти. Проте це правило (так зване проценти на проценти) може діяти лише в контексті диспозитивності положення ч. 1 ст. 1048 ЦК і не може застосовуватися до ст. 625 ЦК. Так, відповідно до ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки не поширюється на проценти, що виплачуються позичальником за користування позикою та яка нараховується згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК, оскільки такі проценти, як уже зазначалось, є платою за користування грошима і підлягають оплаті позикодавцю за правилами про основний грошовий борг. Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення 55 083 ( п"ятдесят п"ять тисяч вісімдесят три) гривні 67 копійок - інфляційна складова заборгованості. Розрахунок розміру цих вимог, позивачем здійснено за період з дня закінчення дії договору позики і до дня звернення до суду з дійсним позовом. Разом з тим, позивачкою не вірно застосований індекс інфляції, згідно з офіційними даними Міністерства фінансів України індекс інфляції за весь термін прострочення заборгованості склав 103,0 % , а отже складова сума інфляції становить ( 98 523 гривні основний борг х 103% складова інфляції - 98 523 гривні основного боргу ) становить 2 955 ( дві тисячі дев"ятсот п"ятдесят п"ять) гривень 69 копійок, яка і підлягає стягненню. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідач грошової суми не повернув, нараховану пеню не сплатив Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, сторони договору позики самостійно встановлюють розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів, що прямо передбачено законом (ч. 1 ст. 1048 ЦК), і це повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору (ст. З ЦК). Отже, сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються на суму позики і на нараховані, але невиплачені проценти. Проте це правило (так зване проценти на проценти) може діяти лише в контексті диспозитивності положення ч. 1 ст. 1048 ЦК і не може застосовуватися до ст. 625 ЦК. Ст. 360 - 7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Крім цього, статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов"язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно з вимогами ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що відповідач не виконав зобов'язань за договором позики, а тому приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу позики 98 523 ( дев"яносто вісім тисяч п"ятсот двадцять три) гривні, відсотків 54 680 ( п"ятдесят чотири тисячі шістсот вісімдесят ) 27 копійок та інфляційних втрат 2 955 ( дві тисячі дев"ятсот п"ятдесят п"ять) гривень 69 копійок , а разом 156 158 ( сто п"ятдесят шість тисяч сто п"ятдесят вісім) гривень 96 копійок За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а отже з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в межах задоволення позовних вимог на користь позивачки у розмірі 1 561 ( одна тисяча п"ятсот шістдесят одну) гривню 59 копійок, а також у відповідності з вимогами ст. 79 ч.3 п. 6 ЦПК України, витрати пов"язані з викликом у судове засідання відповідача через ЗМІ у суму 420 ( чотириста двадцять) гривень, а разом 1 981 ( одна тисяча дев"ятсот вісімдесят одна ) гривня 59 копійок. На підставі вищевикладеного та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 526, 610, 625, 638, 695 , 982 1035, 1046, 1047, 1049 ЦК України , і

Outcome: partial