Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання\~ в сумі 34713,08 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачу надавались комунальні послуги, однак він не виконав належним чином свої зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість в судовому порядку. В судове засідання представник позивача наполягає на задоволенні позову, своїх вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою позивачем надавались комунальні послуги, які позивач повинен сплатити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти позову, свої заперечення обґрунтовує тим, що він не є власником квартири, послуги йому не надавались, вважає себе неналежним відповідачем. Квартира належить [PERSON] на підставі рішення суду, відповідно до якого власник витребував у нього квартиру і використовував її на власний розсуд. Спірною квартирою відповідач припинив користуватись з березня 2013 року, після набрання рішення суду законної сили. Відповідачем поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 грудня 2012 року у справі №2/808/1443/2012, право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом визнано за [PERSON] . Зазначена квартира витребувана у [PERSON] на користь [PERSON] , тому не був споживачем послуг з 01.10.2017 по 31.01.2021. Враховуючи викладене просить у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, а також вивчивши подані відповідачами відзиви, подану представником позивачів відповідь на відзив, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.\~12,\~13 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Так, позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] з 14 квітня 2011 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №2030 від 28.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковським О.Г. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 грудня 2012 року у справі №2/808/1443/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2013 року залишено без змін, право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом визнано за іншою особою - [PERSON] . Зазначена квартира витребувана у [PERSON] на користь [PERSON] . Рішення набрало законної сили 12 березня 2013 року. Випискою з особового рахунку по квартирі, розрахунком суми заборгованості за послуги, встановлено, що за період з 01.10.2017 по 31.01.2021 за вказаною адресою: [ADDRESS] рахується заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання\~ в сумі 34713,08 грн. Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК),\~Законами України «Про теплопостачання»\~і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 630\~від 21\~липня 2005\~року (далі Правила). Згідно\~ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до\~ст.ст.7,8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9\~Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ст.ст.322,360\~ЦК\~власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до\~ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи положення ст..ст.317,322,360\~ЦК суд приходить до наступних висновків: Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі\~оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому\~квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких\~послуг (Постанова КЦС ВС від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Позовні вимоги про стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з 01.10.2017 по 31.01.2021 обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] є власником нерухомого майна, яке він зобов`язаний утримувати за власний рахунок, в тому числі сплачувати комунальні послуги. З таким підставами позову суд не погоджується, виходячи з наступного. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі продажу №2030, від 28.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру за відповідачем зареєстровано 14.04.2011. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2012 право власності на спірну квартиру визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про захист права власності, в якому відповідач просив визнати за ним право власності на квартиру як за добросовісним набувачем, відмовлено. Згідно з п.9 ч.1\~статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Частинами 1-2,\~статті 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Підставою для прийняття такого рішення суду стало те, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру незаконно, так як продавець не мав права її відчуження, отже квартира вибула з володіння [PERSON] не з його волі і підлягає витребуванню на його користь на підставі ч. 1 ст.388 ЦК Відповідно до ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно із ст.330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. З огляду на те, що рішенням суду встановлено незаконність набуття права власності відповідачем, суд приходить до висновку, що [PERSON] не набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , незважаючи на факт реєстрації права власності. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог\~ст. 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач не надув право власності у встановленому законом порядку на спірну квартиру, а тому не повинен нести витрати на її утримання Відповідно ч. 2\~ст. 48 ЦПК України\~позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом\~ст. 51 ЦПК України\~належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст.\~51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень\~ст. 51 ЦПК України\~та, з урахуванням ч. 5\~ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який\~покладено\~обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1\~ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 51 ЦПК України\~суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі\~розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати\~відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8\~постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Outcome: dismissed