Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

11.07.2016 року [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить виділити у власність [PERSON] 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться в с. Якубівка по вул. Молодіжна, 2 вартістю 3105 грн. придбаного за час спільного шлюбу з [PERSON] В позовній заяві зазначає, що з [PERSON] перебувала у шлюбі з 27.06.2005 року. 20.11.2012 року Городенківським судом шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу 23.05.2007 року ними було придбано в с.Якубівка по вул. Молодіжна, 2 нежитлову будівлю "Бувшу їдальню" за 6210 грн. Нежитлова будівля по вул.Молодіжна, 2 в с.Якубівка являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її власністю та власністю колишнього її чоловіка. 28.07.2016 року представник позивача [PERSON] подав до суду доповнення до позовної заяви про збільшення позовних вимог, в якій просив накласти арешт на нежитлову будівлю "бувшу їдальню", яка знаходиться в с. Якубівка по вул. Молодіжна, 2 віртістю 6210 грн. 03.10.2016 року представник позивача [PERSON] заявив клопотання, що не підтримує заяву про збільшення позовних вимог в якій просив накласти арешт на нежитлову будівлю "Бувшу їдальню", яка знаходиться в с. Якубівка по вул. Молодіжна, 2 вартістю 6210 грн., та просив суд вищивказану заяву не розглядати. 15.12.2016 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] на нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні. Поділити дане нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні, в ідеальних частках, тобто у співвідношенні 1/2 : 1/2 між [PERSON] та [PERSON], визнати [PERSON] власником 1/2 ідеальної частини нежитлового приміщення (будівлі, колишньої столової) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні, - на 1/2 цієї ціни. В судовому засіданні представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності в якій вказує, що 20.11.2012 року рішенням Городенківського районного суду було розірвано шлюб між ним та позивачкою. Дане рішення набрало законної сили 12.12.2012 року. Про прийняте рішення судом про розірвання шлюбу позивачка знала, тому що позовну заяву до суду про розірвання шлюбу подавала саме позивачка по справі [PERSON]. Таким чином, саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до нього відповідача [PERSON]. Позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки ще при розірванні шлюбу їй було відомо про наявність нежитлової будівлі, столової у с. Якубівка по вул. Молодіжній, 2 , Городенківського району, яка була придбана під час шлюбу, так як при оформленні договору купівлі продажу 23.05.2007 року [PERSON] надала нотаріусу згоду на купівлю цього приміщення, зміст якої був посвідчений на окремому аркушу нотаріусом, що підтверджено та встановлено в договорі-купівлі продажу. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). На підтвердження позиції наводить практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обгрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права». Вважає, що до позовної заяви [PERSON] про поділ майна, необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки [PERSON] не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про поділ майна є саме рішення Городенківського райсуду Івано-Франківської області від 20.11.2012 року по справі № 905/2090/2012, в якому зазначено що шлюбні відносини припинені в липні 2012 року, спільне господарство не ведеться, а відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановленні у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя з підстав пропущення строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вказав, що клопотання про поновлення строку не заявляв, оскільки вважає, що строк позовної давності не порушений, оскільки позивачка ніколи не зверталась до відповідача із вимогою чи пропозицією щодо поділу в добровільному порядку нежитлового приміщення (будівлі, колишньої столової) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, яке є їх спільною сумісною власністю, а момент відліку строку давності не збігається з моментом розлучення, а починається тільки тоді, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права на власність. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, хоча належним чином була повідомлена про розгляд даної цивільної справи. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вважає даний позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Зазначив, що після розлучення позивачка весь-час перебувала на роботі за кордоном і жодного разу не цікавилася даним майном, жодних дій, які б порушували права позивачки на спірне майно він не вчиняв. Представник відповідача просив суд відмовити у задоволені позову з підстав, наведених у заяві про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення та заперечення сторін, суд приходить до наступного. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед інших, можуть бути: визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Сторони підтвердили суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позову, крім тих що є в матеріалах даної справи не існує. Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2005 року по 20.11.2012 року, що стверджується копією рішення Городенківського районного суду від 20.11.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23.05.2007 року відповідач [PERSON] [INFO] купив нежитлову будівлю «столову» загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться в с. Якубівка по вул. Молодіжна, 2. Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №4025031 від 23.05.2007 року стверджено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23.05.2007 року зареєстрований в Державному реєстрі правочинів. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта №77017909 від 26.12.2016 року встановлено, що нежитлова будівля (столова), що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Городенківський район, с. Якубівка, вул. Молодіжна, будинок 2, загальною площею 132,8 кв.м. належить на праві приватної власності в частці 1/1 [PERSON]. Як вбачається із Звіту про оцінку майна ринкова вартість нежитлової господарської будівлі (приміщення столови), що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Городенківський район, с. Якубівка, вул. Молодіжна, будинок 2, загальною площею 132,8 кв.м., власником якої є [PERSON] станом на 21.12.2016 року становить 198801грн. З копії рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 20.11.2012 року вбачається, що шлюб між гр. [PERSON] [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Фернюк) [PERSON] [INFO], який був зареєстрований 27.06.2005 року виконкомом Рашківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис №11, розірвано. Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Як вбачається із позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] просить припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] на нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні. Поділити дане нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні, в ідеальних частках, тобто у співвідношенні 1/2 : 1/2 між [PERSON] та [PERSON], визнати [PERSON] власником 1/2 ідеальної частини нежитлового приміщення (будівлі, колишньої столової) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, ціною згідно з даними суб'єкта професійної оціночної діяльності в Україні, - на 1/2 цієї ціни. Факт проте, що нежитлова господарська будівля (приміщення столови), що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Городенківський район, с. Якубівка, вул. Молодіжна, будинок 2, загальною площею 132,8 кв.м., яка придбана згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 23.05.2007 року [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] відповідачем не заперечується і ніким не спростований. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Положеннями ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, згідно вимог чинного законодавства, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] та її представник вказують на те, що з [PERSON] позивач перебувала у шлюбі з 27.06.2005 року. 20.11.2012 року Городенківським судом шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу 23.05.2007 року ними було придбано в с.Якубівка по вул. Молодіжна 2 нежитлову будівлю "Бувшу їдальню" за 6210 грн. Нежитлова будівля по вул.Молодіжна 2 в с.Якубівка являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її власністю та власністю колишнього її чоловіка. Посилаючись на ст.ст.60, 70 СК України, просять позов задовільнити. Як встановлено судом, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ їх з відповідачем спільного майна, проте ні вона сама, ні її представник в позовній заяві, у заяві про уточнення позовних вимог, а також в судовому засіданні не вказали та не надали суду доказів, про те, що між нею та [PERSON] виник спір щодо користування і володіння нежитловим приміщенням (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молоді, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області. Як і не надано суду доказів того, що позивач зверталася до відповідача з приводу вирішення в добровільному порядку питання про поділ спірного нежитлового приміщення, а відповідачем їй було відмовлено. Будь-яких доказів, що було порушено право власності позивача на спірне нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області суду також не надано і судом не встановлено. В судовому засіданні представник позивача ствердив, що позивачка ніколи не зверталась до відповідача із вимогою чи пропозицією щодо поділу в добровільному порядку нежитлового приміщення (будівлі, колишньої столової) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області, яке є їх спільною сумісною власністю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача до звернення до суду з позовом про розподіл спільного майна з відповідачем є не обґрунтованими. Оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивачем та її представником не надано доказів, а судом не встановлено, що було порушено право власності позивача на спірне нежитлове приміщення. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо заяви про застосування позовної давності до заявлених вимог, суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного. Так, дійсно ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Посилання представника відповідача на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний Городенківським районним судом 20.11.2012 року, і саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивача до нього, а позивач звернулася до суду із даним позовом лише 11.07.2016 року, судом вважається безпідставним, виходячи з наступного. Факт розірвання шлюбу не може вважатися подією, з настанням якої починає спливати строк позовної давності. Початком спливу позовної давності є наявність такої складової, як момент коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вказана обставина повинна усвідомлюватись співвласником. Суд не приймає доводи представника відповідача щодо того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, оскільки законодавство не пов'язує початок перебігу строку позовної давності ані з датою укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, оформленого на одного з подружжя, ані з датою розірвання шлюбу між подружжям. Після купівлі спірного нежитлового приміщення у сторін виникло право спільної сумісної власності на це майно, не зважаючи на те, що за договором купівлі-продажу покупцем виступав тільки відповідач. Само по собі оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна на відповідача не порушує права позивача на це майно, як і розірвання шлюбу між сторонами. Будь-яких інших відомостей та доказів, які б дали підстави вважати, що було порушено право власності позивача на спірне нежитлове приміщення (будівлю, колишню столову) загальною площею 132,8 кв.м., що знаходиться по вул. Молодіжна, 2 в с. Якубівка Городенківського району Івано-Франківської області суду не надано і судом не встановлено. Як ствердив представник позивача, позивач [PERSON] не зверталася до відповідача з вимогою в добровільному порядку поділити спільно нажите майно, в тому числі і спірне нежитлове приміщення, з чого суд робить висновок про те, що права позивача на спірне майно відповідачем не порушувалися, тому перебіг позовної давності для позовних вимог позивача про поділ спільного майна подружжя не розпочинався і відсутні підстави застосовувати позовну давність. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено: «якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. На підставі ст. 368 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України

Outcome: dismissed