Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

15 липня 2015 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу , позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В подальшому в частині розірвання шлюбу за заявою позивача позовне провадження не відкривалося. В частині позбавлення батьківських прав позов, за заявою позивача був залишений без розгляду. Стосовно заявлених позовних вимог позивач зазначав,що 25 грудня 2008 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, актовий запис № 404. Від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO]. Сімейне життя у них не склалося, що привело до припинення шлюбних стосунків на початку 2015 року та з цього часу відповідачка мешкає у своєї матері. Син залишився разом з ним, він доглядав, опікувався його здоров'ям та побутом, відповідачка не бажала приймати участь у вихованні сина, не утримувала його , батьківські обов'язки не виконувала . За два тижні до звернення до суду, відповідачка попросила поспілкуватися з дитиною на два дні , але вже два тижні утримує сина у себе, до дитячого закладу не приводить, каже дитини що батько помер. Добровільно вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини він не має можливості, оскільки відповідачка поводить себе агресивно, висловлює на його адресу погрози. Вважав, що дитина має проживати разом з ним, оскільки він утворив належні умови для його виховання та розвитку. Просив суд про визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з ним та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. ( 3-5,14, 22-23,47 т.1). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 року. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Згодом у них стали погіршуватися стосунки , у 2013 році відповідачка покидала його та він з сином залишався мешкати разом. У грудні 2014 року вона перейшла жити до своєї матері та до липня 2015 року син мешкав разом з ним. За цей час вона раз на місяць спілкувалася з сином. Коли відповідачка дізналася ,що у нього склалися стосунки з іншою жінкою, вона 30 червня 2015 року попросила привезти сина до неї,що він і зробив, після цього вона заборонила їм с сином бачитись, перевела дитину до іншого дитячого закладу, чинить перешкоди у спілкуванні з сином, в зв'язку з чим у нього можливість бачити сина тільки у дитячому садку. Узгодити з відповідачкою питання ,що стосуються виховання сина він не має можливості через її агресивний стан та постійні погрози,тому він намагається бачитись з дитиною без участі відповідачки, яка влаштовує скандали з вживанням нецензурної лексики незважаючи на присутність дитини. Зазначав , що відповідачка дитиною не займається, не має постійної роботи та місця проживання. Він працює, має постійний заробіток, ним створені належні умови для розвитку та виховання сина. На утримання сина він сплачує аліменти , з заявою про їх стягнення відповідачка зверталася вже після того, як обманним шляхом забрала дитину до себе. Просив задовольнити його позов. Представник позивача - [PERSON] , що діяла на підставі довіреності, позов [PERSON] підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на те, що відповідачка у грудні 2014 року покинула позивача, який залишився мешкати разом з сином за адресою : [ADDRESS] . З кінця червня 2015 року дитина мешкає разом з відповідачкою, яка відмовилась його повернути. Добровільно вирішити з відповідачкою питання щодо місця проживання дитини та спілкування з дитиною не є можливим, оскільки відповідачка агресивна, непередбачувана, спілкується тільки з вживанням нецензурної лексики, тому , враховуючи інтереси малолітньої дитини, позивач спілкується з сином у дитячому садочку без участі відповідачки, яка забороняє батьку бачитись з дитиною. Зі слів дитини відомо,що він тільки грає у комп'ютерні ігри, тобто його вихованням мати не займається, батьком створені всі належні умови для життя та розвитку дитини, в зв'язку з чим просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що у 2008 році вони з позивачем уклали шлюб та мешкали за адресою : [ADDRESS] . [INFO] народився син - [PERSON]. Позивач працював , а дитиною займалася вона та її батьки. З лютого 2015 року вони перестали мешкати разом з позивачем, вона з сином перейшла жити до батьків за адресою : [ADDRESS] . Син відвідував дитячий садок № 140, який розташований біля місця проживання відповідача, з 2011 року по червень 2015 року включно . Вона дозволяла позивачу спілкуватися з сином, але з травня 2015 року не надавала дитину батьку. Позивач станом здоров'я дитини не цікавиться, за адресою проживання дитини не приходить, хоч вона не проти спілкування позивача з сином. В наступний час вона вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON]. Вважала позов необґрунтованим та просила відмовити у його задоволенні. Представник відповідачки - адвокат Гайдаров С.В. позов [PERSON] не визнав, зазначив, що відповідачкою створені належні умови для розвитку та виховання сина, у нього є спальне місце, іграшки, її чоловік - [PERSON] має постійний дохід, приділяє увагу дитині, в наступний час у них народилася сумісна дитина. Просив у позові відмовити. Представник третьої особи - орган опіки і піклування - служба у справах дітей Жовтневої( Центральної) райадміністрації Маріупольської міської Ради в судовому засіданні просили розглянути справу з урахуванням прав та законних інтересів дитини, зазначивши, що як за місцем проживання батька та і за місцем проживання матері - дитині - [PERSON] створені належні умови для життя та розвитку . Представник третьої особи - орган опіки та піклування - служба у справах дітей Іллічівської (Кальміуської) райадміністрації Маріупольської міської Ради у судовому засіданні вважали,що рішення по справі має бути визначено з урахуванням висновку органу опіки та піклування Жовтневої (Центральної )районної адміністрації Маріупольської міської Ради. Суд , вислухавши сторони, їх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 25 грудня 2008 року по 27 серпня 2015 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] народився [PERSON], батьками якої є сторони по справі. З грудня 2014 року сторони перестали мешкати однією сім'єю та з лютого 2015 року відповідачка стала мешкати за адресою своїх батьків: [ADDRESS] . До 30 червня 2015 року малолітній [PERSON] [PERSON] мешкав разом з батьком за адресою : [ADDRESS] та за адресою : [ADDRESS]. 30 червня 2015 року позивач за проханням відповідачки привіз дитину на спілкування на два дні, але , по спливу визначеного сторона терміну , [PERSON] відмовилась повернути дитину, стала перешкоджати батьку з нею бачитися та приймати участь у її вихованні. В зв'язку з чим 15 липня 2015 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно з п. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили , що після того, як відповідачка перейшла жити до своєї матері , малолітній [PERSON] залишився мешкати разом з батьком - позивачем та проживав з ним до липня 2015 року . Весь цей час , а саме з лютого 2015 року по липень 2015 року позивач надавав дитині необхідну турботу та піклування. Зазначені обставини знайшли підтвердження у наданих суду письмових доказів , з яких вбачається,що малолітній [PERSON] з раннього віку до серпня 2015 року відвідував ДНС № 140, який територіально розташований в Кальміуському районі м. Маріуполя , поблизу міста проживання позивача, після 28 травня 2015 року дитина відвідувала дитячий садок у червні 7 днів, у липні, серпні взагалі не відвідував, 12 серпня 2015 року мати [PERSON] забрала документи на перевела його у ДНЗ № 130, який територіально знаходиться у Центральному районі м. Маріуполя поблизу міста проживання відповідачки.. В той же день - 12 серпня 2015 року [PERSON] вибув з амбулаторії № 3 на адресу : [ADDRESS]. 14 серпня 2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя було винесено рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], з якого вбачається,що з позовом до суду [PERSON] звернулася 30 липня 2015 року. Звернення позивача до суду з відповідним позовом стало 15 липня 2015 року, тобто через нетривалий час, коли він пересвідчився, що іншим шляхом вирішити питання не є можливим.( а.с.29, 130, 154 т.1). Все це підтверджує те,що до липня 2015 року малолітній [PERSON] мешкав разом з батьком, а мати провела дії щодо переведення сина з дитячого садочку та амбулаторії за своїм місцем проживання, звернулася до суду про стягнення аліментів вже після того, як дитина стала мешкати разом з нею. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили пояснення відповідачки, стосовно того,що вона пішла від позивача у лютому 2015 року разом з дитиною, між тим, суд ставиться до цих пояснень критично, оскільки свідки є матір'ю та чоловіком відповідачки та зацікавлені допомогти їй. Інших доказів, які б підтверджували проживання дитина разом з відповідачкою після розірвання стосунків між сторонами та до 30 червня 2015 року відповідачкою не надано. Надана відповідачкою довідка № 652 від 11.11.2015 р. про проживання [PERSON] з лютого 2015 року за адресою [ADDRESS] разом з сином [PERSON] не може бути прийняту судом до уваги, оскільки проживання дитини з матір'ю на листопад 2015 року ніким не оспорювався . Крім того її не можна вважати належним доказом, оскільки суду не надано підтверджень тому,що особи, які надали та підписали цю довідку, діяли у межах наданих їм на той час відповідних повноважень.( а.с.103 т. 1). Таким чином, суд вважає доведеним те,що фактично малолітній [PERSON] з лютого 2015 року до 30 червня 2015 року мешкав разом з батьком - позивачем ,це влаштовувало відповідачку, питання щодо визначення місця проживання дитини саме разом з матір'ю між сторонами на узгоджувалося , а залишення дитини відповідачкою за своїм місцем проживання було несподіваним та неприйнятним для позивача . Позивач пов'язує ці дії з обізнаністю відповідачки наявністю у нього іншої жінки . Відповідачка та свідок [PERSON] в судовому засіданні також зазначали, що коли вони дізнались про наявність іншої жінки вирішили не давати сина позивачу. З огляду на положення ст.. 162 СК України такі дії відповідачки слід вважати протиправними, оскільки вона самостійно, без згоди батька, з яким проживала малолітня дитина, змінила його місце проживання. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визначається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Ч. 1 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ч. 1 ст. 9 Конвенції зазначено,що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Орган опіки та піклування Жовтневої (Центральної) районної адміністрації Маріупольської міської Ради , вважає за можливе проживання малолітнього [PERSON], [INFO] як разом з матір'ю [PERSON] за її місцем проживання , та і з батьком [PERSON] за місцем його проживання.( а.с. 94 т.1 ). Як вбачається з наданих суду документів, у малолітньої дитини - [PERSON] створені належні умови для проживання як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька.( а.с. 52,53 т. 2) . Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. За положеннями ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснювали,що позивач не проявляв інтересу до дитини, не цікавився її життям та здоров'ям, не відвідував його, не звертався до відповідачки з питань участі у вихованні малолітнього сина. Пояснюючи таку поведінку позивач [PERSON] посилався на те, що він бажав уникнути конфліктів з відповідачкою, а більш на те, щоб вони не проходили у присутності сина, оскільки з відповідачкою неможливо домовитись щодо побачень з дитиною через її агресивну поведінку та постійні сварки при вирішенні питання щодо участі у вихованні дитини. В судовому засіданні були прослухані записи розмов між відповідачкою [PERSON] та позивачем, між відповідачкою [PERSON] та представником позивача - [PERSON], які мали місце у жовтні 2015 року та у грудні 2015 року, якими підтверджується агресивна поведінка відповідачки щодо позивача та його представника , її погрози на їх адресу з використанням нецензурної лексики , та висловлена нею заборона щодо побачень з дитиною. ( а.с.112 т. 1). Пояснюючи поведінку відповідачки [PERSON], її представник Гайдаров С.В. зазначав,що вона була викликана турботою про сина, який хворів та потребував лікувального приладу, який знаходився у позивача. Разом з тим, суд вважає неприпустимим та таким , що принижує авторитет батька, розмову, яку вела відповідачка у присутності малолітнього сина, її нецензурні висловлювання у присутності дитини на адресу батька, її грубе поводження відносно дитини, яка ніяк не реагувала на плач дитини, а продовжувала кричати та нецензурно лаятись, що не може бути притаманно матері. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено , що відповідачка поводить себе аморально у присутності дитини та це підтверджено наданим суду аудіо записом її розмов з позивачем . При цьому суд зазначає, що аморальна поведінка - це особливий вид поведінки, який не приймається та засуджується суспільством. Вживання нецензурних слів у присутності сина, грубе поводження з дитиною та нехтування його плачем заради з'ясування стосунків, свідчить про аморальність відповідачки та на переконання суду така мати не забезпечить дитині повного і гармонійного розвитку її особи , зростання в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Вирішуючи спір щодо місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] суд перш за все виходить з інтересів саме дитини і вважає, що враховуючи : статево-ролеву ідентифікацію хлопчика ; його вік ; ставлення матері та батька до виконання батьківських обов'язків ; позитивні характеристики [PERSON] , те,що він працює та має стабільний заробіток , ним створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини , суд приходить до переконання, що малолітньому [PERSON] , [INFO] доцільніше проживати разом з батьком у звичній для неї обстановці та батько в змозі забезпечити дитину любов'ю , належною турботою та вихованням . (.а.с. 153,156,158 т. 1). Доказів, які б могли негативно характеризувати позивача та надавали б суду можливість зробити висновок щодо його неспроможності виховувати дитину, суду не надано. Крім того, суд зазначає,що на теперішній час відповідачка на території м. Маріуполя житла не має. Власниками житла, що розташоване за адресою : [ADDRESS] ні вона ні члени її родини не є . Строк дії наданого нею договору оренди цього житла сплив у лютому 2011 року та у визначений законом спосіб цей строк не поновлювався. Згідно інформаційної довідки власниками об'єкта нерухомості,що розташований за адресою : [ADDRESS] є [PERSON] у 1\\2 частці та [PERSON] у 1\\2 частці. Договір оренди був укладений відповідачкою зі [PERSON], доказів щодо надання згоди на укладання цього договору з боку іншого власника суду не надано. ( а.с.129, 170-171). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом з батьком. Відповідно до ст. 180 СК України батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини( аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або) у твердій грошовій сумі. При цьому діючим законодавством не передбачено конкретних часток від доходу відповідно до кількості дітей. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров"я та матеріальне становище дитини, платника аліментів ; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки. сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено , що відповідачка не працює , має та доглядає малолітню дитину від другого шлюбу - [PERSON], [INFO], до народження якої постійної роботи та заробітку не мала , в судовому засіданні 30.03.2016 року пояснила,що офіційно вона не була працевлаштована, в тому числі на ТОВ «Нова-Проспект», працювала у кіоску, кондуктором та автобусах , в наступний час отримує державну соціальну допомогу, все зазначене має істотне значення , у зв'язку з чим суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання про розмір належних до стягнення аліментів, суд ,

Outcome: partial