Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У грудні 2015 року позивач, товариство з обмеженою відповідальністю „Дата [PERSON], звернулося до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилалося на те, що 30.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю „Дата [PERSON] укладено договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями. 08.12.2014 року у відповідності до Додаткової угоди №2 до договору факторингу від 30.09.2014 року доповнено перелік кредитних договорів, що відступаються. Тобто, відбулася заміна кредитора, а саме: ТОВ «Дата [PERSON]» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №500422116 від 16.10.2013 року, позичальником якого є [PERSON], який 16.10.2013 року отримав в ПАТ «Альфа-Банк» кредит в розмірі 27700,00 грн. Відповідно до укладеного кредитного договору відповідач зобовязався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені договором платежі, що передбачені договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Кредитор свої зобовязання виконав, надавши відповідачеві кредит в сумі 27700,00 грн. У порушення умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 19.11.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 25834,65 грн., за відсотками -6251,54 грн. та по комісії 11110,32 грн. У звязку з систематичним порушенням боржником своїх зобовязань зі сплати кредиту, відповідно до норм законодавства та діючого кредитного договору було зараховано неустойку у вигляді штрафу станом на 19.11.2015 року в розмірі 3850,00 грн., а в межах строку позовної давності, що складає 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, штраф становить 2250,00 грн. Попередження відповідача про порушення умов зобовязання підтверджується копією вимоги про дострокове повернення кредиту та доказами її відправлення. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 45446,51 грн., а саме: за кредитом 25834,65 грн., по відсоткам 6251,54 грн., по комісії 11110,32 грн., штраф 2250,00 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. 29.02.2016 року позивач надіслав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій, посилаючись на зменшення суми заборгованості без будь яких обґрунтувань і посилань на докази, виклав пункт 1 прохальної частини позову в наступній редакції: стягнути з відповідача на користь ТОВ «Дата [PERSON]» заборгованість 285,00 грн., а саме: по відсоткам:- 85,00 грн., штраф -200,00 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, в матеріалах справи є клопотання представника [PERSON]В про розгляд справи у всіх судових засіданнях без представника позивача на підставі наявних доказів, в разі повторної неявки відповідача ухвалити заочне рішення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнав та заперечував проти стягнення з нього коштів в сумі 285,00 грн. за кредитним договором, посилаючись на те, що ним 09 лютого 2016 року на розрахунковий рахунок №29091500422116, продиктований йому в телефонному режимі представником ТОВ «Дата [PERSON]», було сплачено 49507,00 грн., тобто суму, яку йому було продиктовано як всю суму заборгованості за кредитним договором. Після чого, як його просив представник позивача, він повідомив йому номер квитанції, за якою оплатив кошти по кредиту. Вважає, що жодної суми заборгованості за кредитним договором у нього немає, просив у позові відмовити. Так, у судовому засіданні встановлено та таке вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору №500422116 від 16.10.2013 року [PERSON] отримав в ПАТ «Альфа-Банк» кредитні кошти в сумі 27700,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,99% річних та датою остаточного повернення кредиту до 17.10.2016 року. Згідно із п.2.6 кредитного договору порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку і на умовах, визначених договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та є його невідємною частиною. Як вбачається з Графіку платежів, відповідач повинен був щомісячно сплачувати по 1527,95 грн. на повернення кредиту 17 числа кожного місяця. Також судом встановлено, що 30.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю „Дата [PERSON] укладено договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями, відповідно до якого Банк відступив свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі й за кредитним договором№500422116 від 16.10.2013 року, позичальником за яким є [PERSON], як вбачається з додатку №2 до договору факторингу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов"язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов"язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу ( фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов"язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнту) за плату, а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як вбачається з позовної заяви, позивач розрахував заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 19.11.2015 року на загальну суму 45446,51 грн., з яких: заборгованість за кредитом 25834,65 грн., по відсоткам 6251,54 грн., по комісії 11110,32 грн., штраф 2250,00 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Письмове повідомлення про перехід до ТОВ „Дата [PERSON]» права грошової вимоги, як факторові, а також вимога про дострокове повернення кредиту була направлена відповідачу 01.12.2015 року, однак доказів про її отримання суду не надано, і відповідач заперечував, що йому надходило таке повідомлення. Проте, отримавши з суду копію позову з додатками, відповідач після проведення попереднього судового засідання, а саме 09 лютого 2016 року, на рахунок №29091500422116 у ПАТ «Альфа-Банк», вказаний в п. 2.5 кредитного договору, який відкритий для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим договором, та який і назвав йому представник ТОВ «Дата [PERSON]» у телефонному режимі, здійснив платіж в розмірі 49507,00 грн., призначення платежу: «сплата заборгованості за кредитним договором №500422116 від 16.10.2013 року», хоча позовні вимоги були заявлені на суму 45446,51 грн. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Таке ж положення закріплене у ч.1 ст.60 ЦПК України щодо доведення обставин, на які посилається кожна сторона як на підставу своїх вимог і заперечень. На тверде переконання суду, відповідач не має перед позивачем заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач не доповнював позовні вимоги в частині визначення, тобто збільшення, заборгованості за кредитом на іншу, більш пізню, дату, ніж вказана в первинному позові, відповідно, не зазначав її складові: по тілу кредиту, процентам, комісії, штрафам, тому долучений до заяви про уточнення позовних вимог розрахунок заборгованості не може бути взятий судом до уваги як доказ, оскільки виходить за межі позову. Як видно, у заяві про уточнення позовних вимог викладено в новій редакції лише прохальну частину позову, в якій позивач просив стягнути з відповідача 285 грн., з яких 85,00 грн. - заборгованість по процентам, 200 грн. штраф, не змінюючи про цьому обґрунтування нових позовних вимог, а фактично їх збільшення, оскільки, оплативши 49507,00 грн. замість предявлених до нього 45446,51 грн., відповідач, за підрахунками позивача, ще має борг перед останнім. Однак, як вбачається з долученого до цієї заяви про уточнення позовних вимог розрахунку заборгованості, незважаючи на повне погашення заборгованості за кредитом 09.02.2016 року згідно квитанції №21207, позивач нараховує додатково ще заборгованість на суму 285 грн. вже станом на 25.02.2016 року, тобто після погашення боргу, в тому числі штраф в сумі 200 грн., що є неприпустимим, оскільки штраф у такому розмірі передбачений як санкція за прострочення платежу більше ніж на пять календарних днів (п.п.4,5 договору). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому в позові слід відмовити. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат за рахунок відповідача немає.

Outcome: dismissed