Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідно до укладеного між ним та Білоцерківською міською радою контракту № 33 від 05.10.2012 року його було призначено на посаду директора Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» терміном на 5 років з 19.12.2012 року по 18.12.2017 року, відповідно до розпорядження Білоцерківського міського голови від 14.03.2016 року № 65-к його було відсторонено від виконання посадових обовязків на період проведення перевірки правоохоронними органами, в подальшому розпорядженням Білоцерківського міського голови від 16.05.2016 року № 151-к припинено дію попереднього розпорядження, також доручено бухгалтерії КП БМР «Міськреклама» здійснити всі необхідні виплати за час вимушеного прогулу /період відсторонення/. Згідно розпорядження від 16.05.2016 року № 152-к його звільнено з займаної посади та припинено /розірвано/ договір на підставах передбачених контрактом з 17.05.2016 року. При звільненні з роботи в порушення вимог ст.116 КЗпП України з ним не було проведено повного розрахунку та не виплачено компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, вихідну допомогу, індексацію, заробітну плату за березень 2016 року. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку в сумі 17665 грн.25 коп., заробітну плату за 11 робочих днів у березні 2016 року в сумі 4154 грн.83 коп., вихідну допомогу при звільненні в сумі 22 438 грн.47 коп., всього 44 258 грн.55 коп.; також стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення судового рішення. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача директор КП БМР «Міськреклама» позов не визнав пояснив, що розрахунок з позивачем було проведено в повному обсязі, а саме: нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 року по 17.05.2016 року, нарахувати заробітну плату за березень 2016 року неможливо, оскільки позивач не передав табелі обліку робочого часу, відсутність табелів обліку робочого часу є підставою для відмови у нарахуванні та виплаті компенсації за невикористану відпустку, не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні на підставі п.6.4 контракту, оскільки причини для дострокового припинення контракту напряму залежні від дій самого позивача. Представник відповідача посилався також на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений ст.233 КЗпП України. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали справи, цивільну справу № 357/6725/16-ц 2/357/2845/16, суд дійшов висновку про задоволення позову частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19.12.2011 року був призначений на посаду директора Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Міськреклама» згідно розпорядження № 243-к від 19.12.2011 року на умовах контракту терміном на один рік; згідно розпорядження міського голови від 05.10.2012 року № 129-к продовжено термін перебування на вказаній посаді позивача на умовах контракту терміном на пять років з 19.12.2012 року по 18.12.2017 року. Наведені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача /а.с.11-13/, копіями контрактів з керівником, які було укладено між Білоцерківською міською радою, як органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади міста, в особі Білоцерківського міського голови, та [PERSON], за № 33 від 19.12.2011 року строком на один рік до 18.12.2012 року та за № 33 від 05.10.2012 року строком на пять років з 19.12.2012 року до 18.12.2017 року /а.с.77-92/. Відповідно до Статуту КП БМР «Міськреклама» /нова редакція/, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради від 29.10.2009 року № 1155, копія якого є в матеріалах цивільної справи № 357/6725/16-ц 2/357/2845/16, яка оглядалася в судовому засіданні, державну реєстрацію Статуту проведено 15.12.2009 року, підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади м. Біла Церква і підпорядковане Білоцерківській міській раді, яка є його засновником. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку та штамп зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Згідно п.6.1 Статуту управління підприємством здійснює його керівник. В судовому засіданні також встановлено, що відповідно до розпорядження Білоцерківського міського голови від 14.03.2016 року № 65-к [PERSON] було відсторонено від виконання обовязків директора КП БМР «Міськреклама», а згідно розпорядження міського голови від 16.05.2016 року № 151-к припинено дію та визнано таким, що втратило чинність попереднє розпорядження з 17.05.2016 року, бухгалтерії підприємства доручено здійснити всі необхідні виплати, визначені чинним законодавством за час вимушеного прогулу /період відсторонення/, що слідує з копії розпорядження № 151-к /а.с.43/. А згідно розпорядження міського голови від 16.05.2016 року № 152-к «Про припинення /розірвання/ трудового договору /контракту/» /а.с.44-45/, [PERSON] звільнено із займаної посади директора КП БМР «Міськреклама» та припинено /розірвано/ трудовий договір на підставах, передбачених контрактом з 17.05.2016 року, відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України. Зі змісту цього розпорядження вбачається, що в період роботи за контрактом позивач допускав систематичне невиконання своїх посадових обовязків, грубо порушив законодавство та обовязки, передбачені контрактом, чим заподіяв збитків підприємству, вказані в розпорядженні порушення є підставою для розірвання контракту з працівником враховуючи положення п.п. а), б), в) п.6.2 контракту. Судом встановлено і не заперечується позивачем, що на виконання вказаного вище розпорядження міського голови від 16.05.2016 року № 151-к позивачу нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу /період відсторонення від роботи/ з 15.03.2016 року по 17.05.2016 року за 42 робочих дні в сумі 11 069 грн.10 коп., утримано ВЗ -166,04 грн., ПДФО-1992,44 грн., до виплати 8910 грн.62 коп., що вбачається з довідки від 02.09.2016 року /а.с. 53/, ці кошти виплачено 27.05.2016 року. За ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з ним не було проведено повний розрахунок при звільненні з роботи, так, йому не виплачено компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, що за розрахунком позивача складає 82 дні, а сума до виплати -12 886 грн.62 коп. /а.с.15/. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку провадиться в тому ж порядку, що і суми звичайних відпускних. Наведемо формулу для розрахунку: К = Д*(Зп/365(366))*С, де К - сума компенсації за невикористану відпустку; Зп - сума заробітної плати за 12 календарних місяців або за фактично відпрацьований період (меншої тривалості); 365 (366) - кількість календарних днів у році за 12 місяців у «звичайному» та високосному році відповідно; С - кількість святкових і неробочих днів, передбачених законодавством; Д - кількість календарних днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації. Святкові та неробочі дні (ст. 73 Кодексу), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р., ст. 41 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 348 від 16 травня 1995 р.) Як розяснено в листі Мінпраці та соціальної політики України від 22.02.2008 року № 33/13/116-08, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років /у т.ч. і за 2,3, 4 чи більше років/, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до п.4.3 контракту від 19.12.2011 року керівникові надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 42 календарних дні. В контракті, який було укладено з позивачем 05.10.2012 року на строк з 19.12.2012 року по 18.12.2017 року, тривалість щорічної відпустки позивача не визначена, на що вказано і в листі виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 13.02.2017 року № 513/1-13 /а.с.76/. За ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до статті 47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» працівникам, які працюють (перебувають у відрядженні) на територіях зони посиленого радіоекологічного контролю, надається щорічна відпустка тривалістю пропорційно відпрацьованому на цих територіях часу 30 календарних днів. Законом України від 28.12.2014 N 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 1 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", згідно яких абзац п'ятий частини другої, у якому надається визначення зони посиленого радіологічного контролю, виключено. Тобто, з 01.01.2015 року зони посиленого радіоекологічного контролю, до якої належало і місто Біла Церква, не існує. [PERSON] України від 23.03.2015 року № 279/20/112-15 розяснено, що працівникам, які працюють (перебувають у відрядженні) на території, що до 01 січня 2015 року була віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю, надаватиметься щорічна відпустка пропорційно відпрацьованому до 01 січня 2015 року на цих територіях часу відповідно до ст.47 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З 01 січня 2015 року така відпустка не надається. А тому з врахуванням наведено вище, при розрахунку кількості днів невикористаної відпуски судом приймається до уваги тривалість щорічної відпустки позивача за період з 19.12.2011 року по 18.12.2012 року -42 календарних дні; з 19.12.2012 року по 18.12.2013 року та з 19.12.2013 року по 18.12.2014 року -30 календарних днів; з 19.12.2014 року по 19.12.2015 року -24 календарних дні; з 19.12.2015 року по 17.05.2016 року 24 календарних дні. З копії особової картки позивача /а.с.41-42/ вбачається, що за період роботи з 19.12.2011 року по 17.05.2016 року позивачем використано 84 календарних дні відпустки, оригінал цієї картки оглядався в судовому засіданні, вказана кількість днів використаної відпустки підтверджується копіями наказів по підприємству / а.с.58-72/. Отже, кількість днів невикористаної позивачем відпустки розраховується наступним чином: за період з 19.12.2011 року по 18.12.2012 року використано 42 календарних дні; з 19.12.2012 року по 18.12.2013 року -/84 дн.-42 дн. =42 дн/, тривалість щорічної відпустки в цей період 30 календарних днів використано; з 19.12.2013 року по 18.12.2014 року використано 12 днів /42 дн.-30 дн./, при тривалості відпустки 30 календарних днів залишається 18 календарних днів невикористаної відпустки; з 19.12.2014 року по 18.12.2015 року -24 календарних дні відпустки не використано; з 19.12.2015 року по 17.05.2016 року /355 дн. -24 дн. відпустки, 151 дн. за даний період х дн.відпустки, /151 х 24 /: 355 =10 днів, тобто, кількість днів невикористаної позивачем відпустки становить : 18 дн.+24 дн.+10 дн.=52 дні. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів про надання позивачу відпусток за відпрацьований час у вказаний вище період або ж виплати компенсації за невикористані відпустки за цей період, позивачем не надано також доказів щодо тривалості його щорічних відпусток за весь період роботи -42 календарних дні, що було прийнято ним до уваги про проведенні розрахунку компенсації. А тому згідно приписів вищенаведених правових норм та наданих доказів позивач має право на отримання компенсації при звільненні за всі дні невикористаних щорічних відпусток /52 дні/. При цьому судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що нарахування компенсації за всі дні невикористаної відпустки є неможливим із-за відсутності табелів обліку робочого часу, оскільки підставою для розрахунку компенсації є особова картка позивача та накази по підприємству про надання йому відпусток у період роботи. Враховуючи наведену вище формулу, розрахунок компенсації проводиться наступним чином: 55701,56 грн. - заробітна плата позивача за 12 місяців роботи з березня 2015 року по лютий 2016 року включно /з 15.03.2016 року позивач не працював/ згідно відомостей про заробітну плату, наданих УПФУ у місті Білій Церкві /а.с.50-52/ : 365 днів /за мінусом 10 днів святкових на рік згідно ст.73 КЗпП/=156,91 грн. розмір компенсації за один день х 52 дні = 8 159 грн.32 коп. Доказів на спростування наведених розрахунків сторонами суду не надано. Позивач також просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за березень 2016 року з 01.03.2016 року по 14.03.2016 року включно в сумі 2932,07 грн., розрахунок додається до позовної заяви /а.с.15/. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, з 15.03.2016 року позивача було відсторонено від виконання посадових обовязків, за цей період аж до звільнення 17.05.2016 року йому виплачено середній заробіток за час відсторонення. При розрахунку заробітної плати судом враховується розмір посадового окладу позивача -3514 грн., надбавка за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 відсотків посадового окладу, що визначено п.4.1 контракту, всього 5271 грн. за 22 роб дні у березні 2016 року, за період з 01.03. по 14.03.2016 року -9 роб. днів при 5-денному робочому тижні, а тому сума заробітної плати за ці дні становить 2 156 грн.31 коп. Представник відповідача посилався на те, що заробітна плата за березень 2016 року не була нарахована, оскільки позивач не надав табель обліку робочого часу. Але судом приймаються до уваги ті обставини, що позивача з 15.03.2016 року відсторонено від виконання посадових обовязків, будь-яких доказів щодо його відсутності на роботі на дату відсторонення суду не надано, крім того, в довідці про заробітну плату, яку було надано позивачу КП БМР «Міськреклама» 27.10.2016 року /а.с.54/, вказано кількість днів розрахункового періоду у березні 2016 року -31 день. Вимоги позивача щодо стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, що становить 22 438 грн.47 коп., суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до п.6.4 контракту, укладеного з позивачем, у разі дострокового припинення контракту, з незалежних від керівника причин, йому виплачується вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати. Вище в рішенні вказано на те, що позивача було звільнено з посади саме за систематичне невиконання покладених на нього обовязків, грубе порушення законодавства, що перелічується в розпорядженні міського голови про звільнення позивача, тобто, розірвання контракту з позивачем безпосередньо повязане з його діями. Твердження позивача про те, що його вина не була доведена та не встановлено фактів порушення, зазначених в розпорядженні міського голови, спростовуються дослідженими в суді доказами. З матеріалів цивільної справи № 357/6725/16-ц 2/357/2845/16 вбачається, що позивач оскаржував до суду розпорядження міського голови від 16.05.2016 року № 152-к про його звільнення та просив суд поновити його на посаді, але рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по даній справі від 09.08.2016 року в задоволенні позову відмовлено, тобто, судом було підтверджено правомірність припинення трудових відносин з позивачем, рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30.11.2016 року. Отже, до виплати позивачу належить компенсація за невикористану відпустку в сумі 8 159 грн.32 коп. та заробітна плата за 9 робочих днів березня 2016 року в сумі 2 156 грн.31 коп. Виходячи з розрахунку ціни позову, доданого до позовної заяви /а.с.15/, позивач просив суд стягнути всі належні йому суми при звільненні з нарахуванням пені, що суд вважає необґрунтованим, оскільки нормами трудового законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, нарахування пені не передбачено. Щодо нарахування інфляційного збільшення боргу та 3 % річних, то за положеннями ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але дана норма не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки між сторонами існували трудові, а не зобовязальні правовідносини, врегульовані нормами цивільного законодавства. При вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, судом враховується наступне. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як було встановлено судом, позивач у день звільнення не працював, оскільки з 15.03.2016 року був відсторонений від роботи, 27.05.2016 року, на що вказано вище, позивачу було виплачено відповідачем не оспорювану суму на виконання розпорядження міського голови про оплату часу відсторонення від роботи. З вимогою про розрахунок позивач звернувся 10.06.2016 року, що вбачається з відповіді на його звернення КП БМР «Міськреклама» від 22.06.2016 року № 28 /а.с.14/. Згідно приписів ст.116 КЗпП відповідач мав розрахуватися з позивачем не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, тобто, 13.06.2016 року /з врахуванням вихідних/. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що розрахунок з позивачем до цього часу не проведено. Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23.12.2015 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Як було встановлено судом і вказано вище в рішенні, при звільненні позивача відповідач провів з ним частково розрахунок, між сторонами після звільнення позивача з роботи виник спір щодо розміру належних до виплати сум, про що свідчать листи відповідача на неодноразові звернення позивача /а.с.14, 37/. Згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд. Відповідно до п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно відомостей по нарахуванню заробітної плати /а.с.52/, заробітна плата позивача становить за січень 2016 року 6311,39 грн. по графіку 19 робочих днів, за лютий 2016 року -5864,14 грн. за 21 роб. день, всього 12175,53 грн. /40 робочих днів, тоді середньоденний заробіток буде становити 304 грн.39 коп. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з пятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 13.06.2016 року по 13.02.2017 року включно /по день постановлення судового рішення/ становить 172 дні, середній заробіток за цей період становить 52 355 грн. 08 коп. /304,39 грн.- середньоденний заробіток х 172 дн./. Разом з тим суд вважає, що за наявності між сторонами спору щодо розміру належних до виплати при звільненні сум /заборгованості по заробітній платі за 9 днів, компенсації за невикористану відпустку/, часткового задоволення позову, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості /10315,64 грн./ порівняно із середнім заробітком /52 355,08 грн./. А тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5 158 грн. /50 % від суми заборгованості/. Представник відповідача посилався на те, що підприємство не мало змоги провести розрахунок з позивачем із-за відсутності необхідних для цього документів, які були вилучені слідчими органами для проведення перевірки, повернуті тільки 29.11.2016 року. Але не дивлячись на відсутність документів, відповідачем нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за час відсторонення його від роботи, також 27.10.2016 року позивачу видано підприємством довідку про доходи /а.с.54/, а тому суд вважає, що представником відповідача не доведено відсутність вини КП БМР «Міськреклама» у затримці розрахунку при звільненні позивача з роботи, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана обґрунтувати свої вимоги та заперечення. Згідно норм ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком /ст.238 КЗпП/. В п.25 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідач не виплатив позивачу всіх належних при звільненні сум по даний час, то суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлений ст.233 КЗпП України. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. /позов подано 22.11.2016 року/. Враховуючи наведене та

Outcome: partial