Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки № 11292068000/п, укладеного між нею та ПАТ "УкрСиббанк" 01.02.2008 року. Мотивуючи тим, 01.02.2008 року між [PERSON] та банком було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11292068000. 01.02.2008 року між нею та відповідачем було укладено договір поруки № 11292068000/п, згідно з умовами якого поручитель зобов"язується відповідати за невиконання [PERSON] всіх його зобов"язань перед кредитором. Про наявність даних договорів вона дізналась випадково, з отриманої нею заяви відповідача № 31-3-22/119 від 21.06.2012 року з вимогою про погашення простроченої за ними заборгованості, оскільки вона його не підписувала. З метою захисту своїх прав вона звернулась із заявою до Бердичівського МВ УМВС, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження за фактом підроблення договору поруки. Згідно висновку експерта від 24.03.2014 року, підписи виконані від імені [PERSON] в договорі поруки виконані не нею, а іншою особою. У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В судове засіданні представник відповідача не з"явилася, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про отримання СМС, причину неявки не повідомив. Заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Третя особа - [PERSON] і його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. [PERSON] пояснив, що дійсно між ним та банком 01.02.2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11292068000. На виконання даного договору банком було надано йому кредит в розмірі 36100 доларів США, що еквівалентно 182305 грн.. Вказані кошти він використав для придбання квартири за адресою: [ADDRESS](5). Чи підписувала договір поруки позивачка він не пам"ятає за спливом часу. Заслухавши пояснення сторін, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. В п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11292068000 від 01.02.2008 року, на виконання даного договору банком було надано [PERSON] кредит в розмірі 36100 доларів США, що еквівалентно 182305 грн.( а.с.5-8). З пояснень [PERSON] вбачається, що вказанні кошти він використав для придбання квартири за адресою: [ADDRESS]( 5). З метою забезпечення виконання зобов"язань за вказаним договором з [PERSON] 01.02.2008 року укладено договір поруки № 11292068000/п( а.с.9). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №1/15 від 24.03.2014 року, складеного судовим експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру [PERSON], вбачається, що підписи від імені [PERSON] в договорі поруки № 11292068000/п від 01.02.2008 року виконані не нею, а іншою особою( а.с. 58 - 65). Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 " Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз"яснено, що висновок експерта може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертиними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України "Про судовоу експертизу" і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою, за її клопотанням чи клопотання її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз"яснити особам, які беруть участь у справі їх право про її призначення. Разом з тим вказана експертиза проведена в рамках кримінального провадження, тому відповідно до положень ст. 64 ЦПК України є лише письмовим доказом у цивільній справі. У зв"язку з цим такий доказ має оцінюватися як письмовий доказ і у разі його заперечення особа, яка не визнає такий доказ, має довести протилежне, у тому числі шляхом заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи. Слід зазначити, що судом було роз"яснено сторонам їх право щодо проведення у справі експертизи, однак клопотань про її призначення сторонами і їх представниками заявлено не було. Також не було надано доказів на спростування даного висновку судово-почеркознавчої експертизи, а тому суд вважає його належним та допустим доказом. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити вимогам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, між юридичними особами. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 627 ЦК України, вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. З огляду на висновок судово-почеркознавчої експертизи вбачається, що позивачка не підписувала договір поруки №11292068000/п від 01.02.2008 року, а тому не брала на себе зобов'язань боржника [PERSON], що випливають з кредитного договору від 01.02.2008 року. Договір поруки укладено невідомою особою, яка підписала договір поруки замість позивача, а тому спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки невідома особа не збиралась виконувати обов'язки за договором поруки. Таким чином, вільного волевиявлення учасника даного правочину - позивача [PERSON], не було. Згідно норм ЦК України за відсутності такої умови, договір визнається недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, оскільки їх понесення підтверджено документально( а.с.54).

Outcome: approved