Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, свої вимоги мотивувавши тим, що [PERSON] з 24 березня 2017 року є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до Довідки № 65 від 31 березня 2017 року, яка видана ОСББ « Добробут », у даній квартирі зареєстрована 1 особа, а саме [PERSON]. [PERSON] не є членом сім'ї чи родичем Позивача, однак, на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично з дня реєстрації - 18 липня 2007 року та по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється, комунальні послуги не сплачує, а тому втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS], внаслідок її відсутності понад 9 років. Оскільки, за вищевказаною адресою Відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за [PERSON], чим об'єктивно порушуються права Позивача, який змушений звернутися за захистом до суду, та просить визнати такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені вимоги. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], що діє на підставі ордеру серії [NUMBER] № б / н від 01 квітня 2017 року підтримав свого довірителя, та також просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду, з зазначенням причини повернення за закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно відомостей адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України в місті Києві та відомостей які містяться в Реєстрі територіальної громади міста Києва, які надані Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією ( а.с. 28, 30 ) , [PERSON], [INFO], з 23 квітня 3026 року, зареєстрована в [ADDRESS] Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частина 9 ст. 74, ч. 3 ст. 122 ЦПК визначають виклик у суд відповідача, зареєстроване місце проживання ( перебування ), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, через оголошення у пресі. Виходячи з положень п. 2 " Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування ) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів 25 січня 2006 року, а також Розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року № 972 - р « Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2017 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування ) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи » - оголошення про виклик відповідача має бути опубліковано у газеті « Урядовий кур"єр » або для міста Києва газета " Хрещатик ". У зв"язку з цим відповідача [PERSON] в судове засідання було викликано шляхом розміщення оголошення у засобах масової інформації, газеті " Урядовий Кур"єр " випуск № 154 ( 6023 ) від 18 серпня 2017 року, стор. № 11. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків під присягою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] з 24 березня 2017 року є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується, Витягом № 84866247 від 12 квітня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта; -Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 24 березня 2017 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого за № 988. Відповідно до Довідки № 65 від 31 березня 2017 року, яка видана ОСББ « Добробут », у даній квартирі зареєстрована 1 особа, а саме [PERSON]. [PERSON] не є членом сім'ї чи родичем Позивача, однак, на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично з дня реєстрації - 18 липня 2007 року та по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється, комунальні послуги не сплачує, а тому втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS], внаслідок її відсутності понад 9 років. Даний факт був підтверджений допитаними у судовому засіданні під присягою свідками [PERSON], [PERSON] , які пояснили суду, що вони були в тісних дружніх стосунках з померлим сином позивача, при житті останній працював разом з [PERSON] та підтримував з нею стосунки та зареєстрував її в спірній квартирі, так як це було необхідно для бізнесу, остання прожила у спірній квартирі шість місяців, на даний час має свою сім"ю, житло. Свідок [PERSON], яка є головою правління ОСББ "Добробут" ніколи в спірній квартирі не бачила [PERSON], а після смерті сина позивача, взагалі у спірній квартирі ніхто не проживає. Свідок [PERSON] підтвердила той факт, що відповідачку вона бачила всього один раз, коли та приходила до її сина за три місяці до його смерті та повідомила її що хоче знятися з реєстрації, однак до цього часу є зареєстрованою в квартирі, будь-яких особистих речей чи майна відповідачки в квартирі відсутні, оскільки вона не заселялася. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475 / 97 - ВР від 17 липня 1997 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції », принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень », речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні », зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав », під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України ) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України ), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України ). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382 - 1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні », зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати у справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved