Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

У березні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину, позовна заява предмет спору з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ( а.с.53-58). Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 27.04.1996 року по 28.10.2010 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] . Згідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.01.2013 року відповідач зобов"язаний сплачувати адіменти на утримання доньки по 1/4 частині заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам відповідача, наданої Деснянським районним ВДВС м.Києва № 346/1 від 14.02.2017 року, заборгованість складає на 01.02.2017 року - 14664, 50 грн. Відповідач, як вказує позивач, добровільно не сплачував аліменти, ні заборгованість по аліментам, 07.12.2016 року дежравний виконавець Деснянського районного відділу ДВС м.Києва наклав арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення. 15.02.2017 року відповідач сплатив суму заборгованості 14664, 50 на рахунок виконавчої служби, позивач отримала її у липні 2017 року. В подальшому відповідач продовжував не сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки і внаслідок цього утворилась заборгованість по аліментам з 01.02.2017 по 31.03.2018 в сумі 11612 грн. 50 коп., яка була знову ж сплачена на рахунок виконавчої служби 27.04.2018 року і вказану грошову суму позивач не отримала. Позивач вказує, що згідно її підрахунків загальна сума пені за весь період 25743, 49 + 78698,36 = 104441, 85 грн.Окрім того, як вважає позивач, відповідач зобов"язаний брати участь у додаткових витратах на дитину. Так, позивач вказує, що нею було сплачено: згідно договору про професійну підготовку від 23.05.2016 року - 1200 грн. та 1919 грн.; лабараторні дослідження - 610 грн.; процедура Шарко - 200 грн. Крім того, донька відпочивала в пансіонатах і загалом було сплачено - 10997 грн. 50 коп. та білети на поїзд -1492 грн. 08 коп. Загалом було сплачено - 16418 грн. 58 коп., з них, як вважає позивач, половину витрат повинен сплатити батько дитини - 8209 грн. 29 коп. Позивач, просить суд стягнути вказані нею суми, так як відповідач не бажає добровільно їх сплачувати. 26.03.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Величко Т.О. 04.04.2018 року Ухвалою судді позов залишено без руху. 23.04.2018 року Ухвалою судді відкрито провадження у справі. 22.10.2018 року Ухвалою суду залучено до участі у справі Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління у м.Києві. В судове засідання з"явилась позивач та її представник, позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити на підставі наданих доказів до позовної заяви та зібраних доказів судом. Відповідач у судове засідання з"явився, заперечував проти позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Направив до суду відзив на позовну заяву вказавши, що з25.12.1995р до 03.02.2014р. він працював в Ритуальній службі СКП «Спец комбінат ПКПО» у якості фахівця з організації ритуального обслуговування, інших доходів, окрім заробітної плати не мав, на виконання виконавчого листа №2608/17859/12 від 14.01.2013р. щомісячно здійснювались відрахування з його заробітної плати. 03.02.2014р. відповідач звільнився за власним бажанням, але Ритуальна служба СКП «Спец комбінат ПКПО» лише 26.10.2015р. направила виконавчий лист до Десняньского ДВС. 02.12.2015р. головним державним виконавцем відділу ДВС Деснянського р-ну у м. Києві Данилюк Р.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Постанови про відкриття виконавчого впровадження від 02.12.2015р. він не отримував, та в матеріалах справи по виконавчому провадженню немає жодних відміток про відправлення на його адресу постанови. Відповідач вказав, що весь час він не змінював місця реєстрації та фактичного проживання. Окрім того, в цей саме час мав судові справи з [PERSON] , стосовно цивільних позовів майнового характеру. Отримавши постанову головного державного виконавця відділу ДВС Деснянського р- ну у м. Києві Данилюк Р.В. від 07.12.2016р. про зверення стягнення на майно боржника, відповідач 01.02.2017р. звернувся до нього із заявою про перерахунок заборгованості, та надав довідки з Ритуальної служби СКП «Спец комбінат ПКПО» та ТОВ «Похоронний дім Пам`ять» про заробітну плату. 14.02.2017р. відповідач отримав розрахунок заборгованості по аліментах і сплатив заборгованість в повному обсязі . Відповідач вказує, що надав виконавцю усі відомості про місце своєї роботи, але постанови про відрахування із заробітної плати так і не було винесено та направлено до його роботодавця. 14.03.2018р. відповідач знову звернувся з заявою про розрахунок заборгованості по аліментам і 27.04.2018р. він отримав розрахунок заборгованості по аліментам і 27.04.2018р., він оплатив заборгованість в повному обсязі та отримав на руки під розписку постанову про відрахування із заробітної плати. При цьому його не повідомили, що 13.03.2018р. було винесено по відношенню до нього постанови про арешт майна, про обмеження користування зброєю, про обмеження виїзду за кордон, про обмеження керування транспортними засобами. З незрозумілих причин виконавець Шило М.В. маючи в матеріалах справи надану мною довідку з місця роботи, та офіційну відповідь Пенсійного фонду від 03.03.2018р. про його місце роботи, не направив постанову про відрахування з моєї заробітної плати до його роботодавця, а наклав на нього обмеження керування транспортними засобами і навіть отримавши від нього довідку про те, що він працюю водієм та отримавши квитанцію про повне погашення заборгованості зі сплати аліментів, він цього обмеження не зняв. Ці обмеження були зняті лише 12.07.2018 вже іншим державним виконавцем. Фактично, як вказує відповідач, заборгованість зі сплати аліментів, що утвороилась не з його вини, становила 14664,50 грн. та 11612,50 грн., а не як вказує позивач. Стосовно участі у додаткових витратах, то відповідач вказує, що він завжди приймав участь у додаткових витратах купував одяг, поповнював мобільний телефон, давав кошти. 3 2017 року у доньки з"явилась банківська картка для виплат, відповідач постійно перераховував кошти на її рахунок у період з 28.11.2017 до 10.07.2018 року загальною сумою 15301, 50 грн. Вказував, що докази на які посилається позивач та витрати, які вона понесла у зв"язку із додатковими витратами не підтвердженя належними доказами, що такі витрати були понесені для його доньки, путівки на відпочинок, прибання приладдя для манікюру, оскіллки він категорично заперечував надавати доньці грошові кошти на навчання манікюру та придбання засобів, які містять ацетон , пари якого можуть нашкодити здоров"ю дитини, вказував, що позивачка з 15 років примушує доньку працювати та заробляти на життя. Згідно з ч. 1 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 27.04.1996 року по 28.10.2010 року. Судом встановлено, що сторони у справі від шлюбу мають доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] . Судом встановлено, що згідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.01.2013 року відповідач зобов"язаний сплачувати адіменти на утримання доньки по 1/4 частині заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом встановлено, що позивач визнала факт, що відповідач сплачував аліменти за період з 2013 року по лютий 2014 року включно, шляхо відрахування з його місця роботи( ч.1 ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що після звільнення з СКП "Спецкомбінат ПКПО" з 03.02.2014 року, за місцем роботи відповідача, виконавчий лист було надіслано вказним підприємстаом на адресу стягувача, яка визнала факт надіслання їй вказаного виконавчого листа, але доказів про дату надіслання суду не надала. Судом встановлено, що відповідач був зарахований на посаду агента-консультанта в ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять" з 10.02.2014 року. Судом встановлено, що позивач деякий час тримала у себе оригінал виконавчого листа, не повідомила, який строк, але з доказів наданих суду, навних у матеріалах справи, оригінал виконавчого листа з"явився у Державній виконавчій службі Деснянського районного управління юстиції у м. Києві на початку грудня 2015 року. Судом встановлено, що 26.10.2015 року Ритуальна служба СКП "Спецкомбінат ПКПО" 26.10.2015 року направила на адресу Начальника ДВС Дарницького району м. Києва лист №1791 виконавчий лист №2608/17859/12 про стягнення аліментів, та повідомила про звільнення боржника з 03.02.2014 рокку. Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 02.12.2015 року було відкрито виконавче провадження №49522598, що державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві не надав суду докази, такі докази також не надала стягувач наявних у матеріалах виконавчого провадження, про надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.12.2015 року боржнику рекомендованим листом у грудні 2015 року. Судом встановлено, що 07.12.2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника в межах суми боргу 77102.14 грн. Судом встановлено, що згідно заяви боржника на адресу відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 01.02.2017 рок, боржник надіслав заяву де просив здійснити йому перерахунок заборгованості по аліментах в порядку п.1 ст. 195 СК України та звернути стягнення на заробітну плату та скасувати арешт майна боржника. Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 14.02.2017 року за період з березня 2014 року по лютий 2017 року розмір заборгованості по аліментах складає 14 664,90 грн. Судом встановлено, що згідно квитанції №89 від 15.02.2017 року боржник перерахував на адресу відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві заборгованість по аліментах за період з березня 2014 року по лютий 2017 року у розмірі 14664,90 грн. Судом встановлено, що згідно розрахунку по аліментах за період з січня 2017 року по лютий 2018 року складає 34588,50 грн. Судом встановлено, що боржник був зарахований на посаду агента-консультанта в ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять" з 10.02.2014 року де і працює на час розгляду скарги. Судом встановлено, що 26.10.2015 року Ритуальна служба СКП "Спецкомбінат ПКПО" 26.10.2015 року направила на адресу Начальника ДВС Дарницького району м. Києва лист №1791 та виконавчий лист №2608/17859/12 про стягнення аліментів, та повідомила про звільнення боржника з 03.02.2014 рокку. Судом встановлено, що після подання боржником заяви до вказаної виконавчої служби про зміну місця роботи та повідомлення про нове місце роботи та адресу ДВС Дарницького району м. Києва 01.02.2017 року, державний виконавець не вжив заходів виконавачого провадження, та не направив виконавчий лист №2608/17859/12 від 14.01.2013 року за новим місцем роботи боржника, а саме ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять", та нарахував борг по аліментах за період з січня 2017 року по лютий 2018 року, що складає 34588,50 грн. Судом встановлено, що державний виконавець постановами від 13.03.2018 року, встановив тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, користування вогнепальною мисливською зброєю. Судом встановлено, що згідно довідки про доходи боржника ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять", доход боржника за період з 01.01.2017 року по березень 2018 року складає 45900,00 грн, без урахування утримання податків на суму 8 950,50 грн. Судом встановлено, що боржник звернувся до державного виконавця вищевказного відділу 14.03.2018 року про здійснення перерахунку розміру аліментів та просив надіслати виконавчий лист №2608/17859/12 від 14.01.2013 року за новим місцем роботи боржника, а саме ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять" за адресою м . Київ вул. П .Запорожця,26 , який був зареєстрований у виконавчій сліжбі на №7001 від 14.03.2018 року. Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 27.04.2018 року з урахування довідки про доходи боржника за період з 01.01.2017 року по березень 2018 року нараховано заборгованість станом на 01.04.2018 року за період з лютого 2017 року по березень 2018 року включно, у розмірі 11612,50 грн. Судом встановлено, що згідно заяви боржника до державного виконавця вищевказного відділу від 27.04.2018 року за №10899 від 27.04.2018 року надано копії квитанції від 27.04.2018 року, що боржник перерував на адресу відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві заборгованість по аліментах за період з лютого 2017 року по березень 2018 року включно, у розмірі 11612,50 грн. Судом встановлено, що державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 27.04.2018 року виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Судом встановлено, що згідно Розпорядження № 49522598/2 від 18.05.2018 року грошові кошти з депозитного рахунку відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві у сумі 11612,50, лише через 20 днів, було вирішено щодо перераховання стягувачу, яке отримано бухгалтером відділу 22.05.2018 року. Згідно звіту про здійсненні відрахування та виплати підготовлений ТОВ "Похоронний дім "Пам"ять" та отриманий відділом Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 12.07.2018 року вказано, що за період з січня 2018 року по 30.12.2018 року нараховані доходи та зійснено утримання аліментів у рохміпі 1/4 частини доходу. Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати алімнетів від 12.07.2018 року, який надісланий боржнику, заборгованість по аліментам за період з квітня 2018 року по червень 2018 року відсутня, та постановами державного виконавця від 12.07.2018 року сксовано тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, користування вогнепальною мисливською зброєю. Судом встановлено, що 22.10.2018 року Державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві направив вимогу за місцем роботи боржника та повідомв реквізити за якими необхідо відраховувати аліменти. а тому суд дійшов висновку, що з заробітної плати відповідача не відраховувались аліменти, не з вини боржника, а з підстав утримання стягувачем оргигіналу виконавчого листа №2608/17859/12 від 14.01.2013 року у себе та не повідомлення про це, а ні виконавчу службу, а ні боржника, і ні за попереднім місцем роботи боржника, одразу після отримання його. Судом встановлено, що стягувач звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів 26.03.2018 року. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає вимогу про заборгованості по аліментам у розмірі 104441,85 грн. безпідставною, оскільки стягнення заборгованості по аліментам боржника відноситься до компетенції державного/приватного виконавця на підставі розрахунку заборгованості у тому ж виконавчому провадженні по виконання виконавчого листа по стягненню аліментів на утримання дитини. Судом встановлено, що саме з вини стягучача, яка утримувала у себе виконавчий лист за період з часу звільнення боржника за пропереднім місцем роботи, надіслання такого листа з попереднього місця роботи боржнника у жовтні 2015 року до відділу ДВС, також з вини державного ввиконавця, що виявилось у не надісланні боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом, зволіканням державного виконавця за період з жовтня 2015 року по лютий 2017 року, з урахуванням заяви боржника від 01.02.2017 року про повідомлення про нове місце рооти, адресу та не направленням державним виконавцем виконавчого листа за новим місцем роботи, аж до жовтня 2018 року, стягувач своєчасно не отримувала аліменти за вищевказаним виконавчим листом. Відповідно до статті 195 СК України, в редакції на час дії спірних правовідносин, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. За положеннями ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України (в редакції на час дії спірних правовідносин) умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. За змістом ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Судом встановлено, що позивач не довела належними та допустими доказами відповідно до ст. ст.76-81 ЦПК України, надала суду докази долучені до позовної заяви, які не відповідали вимогам ч.8 ст. 43 ЦПК України, представник позивача повідомила, що така вимога передбачена ч.8 ст. 43 ЦПК України, з"явилася нещодавно, а тому її застосовувати непотрібно. А тому суд дійшов висновку, що вини боржника у несплаті заборнованості по аліментах за період з листопрада 2012 року по березень 2018 року у розмірі 14 441,85 грн, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути додадткові витрати на дитину у розмірі 8209,29 грн, які вона понесла, внаслідок відпочинку дитини - [PERSON] , [INFO] р.н., згідно квитанцій (а.с.8,23) від 16.01.2018 року та 10.01.2017 року, купівлю залізничних квитків (а.с.9), договору про професійну підготовку майстрів для роботи в салонах краси,від 23.05.2016 року, купівлю приладдя та засобів для здййснення манікюру, лаків, олії та інше ( а.с.16-22). Судом встановоено, що вказні докази не відповідають вимогам ч.8 ст. 43 ЦПК України, а також не містять доказів, що такі витрати понесла позивачка, пов"язані із особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) [PERSON] яни, [INFO] р.н., а тому позов в цій частині, також не доведено та задоволенню не підлягає. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Здійснивши аналіз, указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної, рішеннями, діями (бездіяльністю) державного виконавця відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. В судовому засіданні державий виконавець відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Ференець С.С., повідомила, що вказане виконавче провадження їй перейшло після звільнення пропередньоого державного виконавця, після жовтня 2018 року.

Outcome: dismissed