Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

04 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності документа, заінтересована особа: Об`єднана територіальна громада в особі Лиманської міської ради Донецької області (а.с.4-7). Заявник [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, заявлені вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с.32). Представник заінтересованої особи Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду (а.с. 29-30). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] в м. Сіверськ Донецької області, померла бабуся заявника - [PERSON] , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18 вересня 2017 року виконавчим комітетом Сіверської міської ради Бахмутського району Донецької області, актовий запис № 155 (а.с.10). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( ст. 1220 ч.ч.1,2 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, площею 3,3694 га, кадастровий номер [NUMBER] розташованої на території Лиманської міської ради (колишня Ямпільська селищна рада) Донецької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій на підставі державного акту на праві приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 06 червня 2003 року Ямпільською селищною радою (а.с. 16). Частиною 1 статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] був складений заповіт, посвідчений 21 травня 2004 року секретарем виконавчого комітету Ямпільської селищної ради Воробйовою Н.Д. за реєстровим номером 27 (а.с. 15), згідно з яким право на зазначену земельну ділянку відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 06 червня 2003 року [PERSON] заповідала матері заявника - [PERSON] , яка вдмовилась від прийняття спадщини. З наданих заявником копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 12 жовтня 1952 року (а.с. 12), копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 25 серпня 1972 року (а.с. 13), та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 червня 1973 року (а.с. 14), вбачається, що заявник [PERSON] є рідним онуком [PERSON] . На данй час позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] [PERSON] , що підтверджується повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 20 червня 2019 року (а.с.31). Однак, державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , оскільки у державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 06 червня 2003 року невірно зазначене ім"я померлої, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть зазначено « [PERSON] » (а.с. 22). Факт належності [PERSON] земельної ділянки площею 3,3694 га, кадастровий номер [NUMBER] розташованої на території Лиманської міської ради (колишня Ямпільська селищна рада) Донецької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) підтверджеється Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1403193552018, сформованого 23 березня 2018 року, в якому зазначено, що власником вказаної земельної ділянки є саме [PERSON] [PERSON] (а.с. 17). Крім того, у повторному свідоцтві про народження померлої серії [NUMBER] , виданого 03 березня 1978 року (а.с. 11) та у посвідченні учасника війни серії [NUMBER] , виданого Краснолиманським УПСЗН 22 сервня 2003 року (а.с. 20), ім"я померлої зазначено як " [PERSON] ". Відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На теперішній час заявник позбавлений можливості іншим чином встановити факт належності [PERSON] документу, а саме: державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 06 червня 2003 року, оскільки в цьому документі допущена помилка в написанні ім"я померлої, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] », що позбавляє заявника можливості оформити свої спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину, а внести виправлення до правовстановлюючого документу не можливо в зв"язку зі смертю власника земельної ділянки. Відповідно до ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «При розгляді справи про встановлення відповідно до п.6ст. 273 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення». Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Статтею 25 частиною 4 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Тому, суд вважає вимоги заявника щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи окремого провадження заявнику не відшкодовуються.

Outcome: approved