Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Керівник Білоцерківської окружної (місцевої) прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Фермерського господарства "Кландайк" про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагенства у Київській області від 03.02.2014р. "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" за № № КИ/ 3220488600:04:001/00012868, КИ/ 3220488600:04:013/00012869, КИ/ 3220488600:04:001/00012870, КИ/ 3220488600:04:006/00012871, КИ/ 3220488600:04:001/00012872; визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 3220488600:04:001:0055, 3220488600:04:013:0023, 3220488600:04:001:0056, 3220488600:04:006:0037, 3220488600:04:001:0057, укладених 14.03.2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та фізичною особою [PERSON] та скасування рішень приватного нотаріуса Білоцерківсього нотаріального округу Київської області Дерун К.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексними номерами 11634860, 11629408, 11636743, 11632817, 11638418 від 14.03.2014р. В обґрунтування заявлених вимог, прокурор посилається на те, що вищенаведені договори оренди земельних ділянок, укладені на підставі наказів Головного управління Держземагенства у Київській області від 03.02.2014року "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки", які, в свою чергу, видані із порушенням вимог земельного законодавства. Фізична особа [PERSON] , який є засновником та головою ФГ "Кландайк", отримав земельні ділянки для ведення фермерського господарства на території Білоцерківського району Київської області за спрощеною процедурою, без обов`язкового проведення земельних торгів, вже маючи створене фермерське господарство, що свідчить про порушення земельного законодавства, оскільки такі дії спрямовані на штучне збільшення земельного банку ФГ "Кландайк". Враховуючи вищенаведене, прокурор вважає, що вказані накази Головного управління Держземагенства у Київській області від 03.02.2014 року "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" та договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 3220488600:04:001:0055, 3220488600:04:013:0023, 3220488600:04:001:0056, 3220488600:04:006:0037, 3220488600:04:001:0057, укладені 14.03.2014р. між ГУ Держземагенства у Київській області та фізичною особою [PERSON] мають бути визнані судом недійсними. Відповідач-1, ГУ Держгеокадастру у Київській області, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, зазначаючи, що спірні накази прийняті на підставі документів, наданих [PERSON] , у повній відповідності з чинним законодавством України. Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Київській області наголошує, що надання земельних ділянок єдиним масивом передбачено у випадку надання в оренду для ведення фермерського господарства ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів, а не окремо по кожній категорії земель, а в свою чергу, перевіряти наявність зареєстрованої спеціальної техніки, необхідної для обробітку землі, перевіряти викладення конкретних перспектив діяльності ФГ - Законом не передбачено при розгляді питання надання дозволу на розробку проекту відведення земельних ділянок. З урахуванням вищенаведеного, відповідач-1 вважає, що в 2014 році підстав для відмови фізичній особі у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою та передачі в оренду земельних ділянок не було і відповідні спірні накази прийняті з урахування повноважень, визначених ст.122 ЗК України. Відповідач-2, ФГ «Кландайк», позов не визнав, з наступних підстав. По-перше, заперечив наявність у прокуратури прав для звернення із даним позовом до суду, оскільки саме ГУ Держгеокадастру у Київській області чи, з 30.06.2021 року, Білоцерківська міська рада має самостійне право на звернення до суду відповідно до норм чинного законодавства України з позовними вимогами, які є предметом розгляду у даній справі. По-друге, відповідач-2 наголошує, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, оскільки земельним законодавством, яке було чинне на момент оскаржуваних правовідносин, не було заборонено надання в оренду земельних ділянок, які розташовані не єдиним масивом та на відстані одна від одної. Також, [PERSON] під час отримання спірних земельних ділянок в оренду не здійснював ухилення від земельних торгів, а ГУ Держгеокадастру в Київській області не перевищувало своїх повноважень, оскільки Земельним кодексом України чітко передбачено вичерпний перелік випадків, коли здійснюються відповідні торги, в той час, як, у випадку отримання земельних ділянок фізичною особою [PERSON] для ведення фермерського господарства законодавством не передбачено проведення таких торгів. По-третє, представник відповідача-2 вказує на відсутність належних підстав для визнання спірних договорів оренди недійсними в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки останні містять всі істотні умови договору, не містять порушень вимог ст. ст. 4-6, 11, 17, 19 ЗУ «Про оренду землі», і право оренди є зареєстрованим у встановленому законодавством порядку. По-четверте, представник відповідача вказує на неналежно визначений прокурором суб`єктивний склад даної справи. Прокурор залишив поза увагою висновки ВС у постанові від 12.05.2020р., №357/1180/17, та постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі, якою закрито провадження у справі у зв`язку з непідвідомчістю спору господарським судам, що і слугувало підставою для передання справи до Білоцерківського міськрайонного суду, зокрема, судом зазначено, якщо із заявою про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства звернулася фізична особа, яка раніше отримала земельну ділянку для ведення фермерського господарства і створила таке фермерське господарство до звернення із цією заявою, то підстави для ототожнення такої фізичної особи з раніше створеним фермерським господарством, - відсутні. Отже, у правовідносинах, які є предметом розгляду у цій справі, прокурор безпідставно визначив відповідачем ФГ «Кландайк», оскільки спірні рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області стосувалися саме фізичної особи [PERSON] , а також спірні земельні ділянки отримувалися фізичною особою [PERSON] , а не ФГ «Кландайк». Наразі, спірні земельні ділянки перебувають в суборенді ФГ «Кландайк-ІІ». Також, відповідач-2 просить суд застосувати до даних позовних вимог положення про позовну давність, вважаючи, що прокурором пропущено строк, протягом якого він міг звернутися до суду із позовом. Відповідач-2 зазначає, що, так як загальний строк позовної давності становить три роки з моменту порушеного права, а, в свою чергу, спірні накази відповідача-1 датовані 03.02.2014р., а спірні договори оренди - 14.03.2014р., і інформація про них є загальнодоступною, то, відповідно, 03.02.2017р. та 14.03.2017р. закінчився і строк позовної давності. В судовому засіданні прокурор надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Надав відповідь на відзив ФГ «Кландайк» (Т. 6 а.с. 167-180, Т.7 а.с.199-209) Представники відповідача ФГ «Кландайк», адвокати Крохмальова Я.Е., Лошаков Д.С., в судовому засіданні позов не визнали, подали відзив на позов (Т.6 128-146). Відповідач-1, ГУ Держгеокадастру у Київській області, в судове засідання свого представника не направив, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, подав відзив та письмово викладені пояснення у справі (Т.7 а.с.186-193). Третя особа по справі без самостійних вимог [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, подав письмово викладені пояснення у справі (Т.7 а.с. 31-35) та в судове засідання 08.12.2021 року не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належно. Представник третьої особи без самостійних вимог, Білоцерківської міської ради, в судовому засіданні позов підтримав та в судове засідання 08.12.2021 року не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належно. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 05.03.2019 року Керівник Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду Київської області з вказаною позовною заявою. 24.06.2020року ухвалою Господарського суду Київської області прийнято відмову прокурора від частини позовних вимог та закрито провадження у справі №911/595/19 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, В ЧАСТИНІ позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексними номерами 11634860, 11629408, 11636743, 11632817, 11638418 від 14.03.2014.(Т.4 а.с.176-182). 24.06.2020р. рішенням Господарського суду Київської області було задоволено даний позов (Т.4 а.с.186-209). 24.11.2020р. рішення Господарського суду Київської області від 24.06.2020р. у справі №911/595/19 - скасовано, провадження у справі № 911/595/19 за позовом Керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Фермерського господарства "Кландайк" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів [PERSON] про визнання недійсними наказів та договорів оренди - закрито (Т.5 а.с.172-176). 01.02.2021 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду задоволено заяву Білоцерківської місцевої прокуратури про направлення справи за встановленою юрисдикцією (Т.5 а.с. 287-288 ). 15.04.2021 року ухвалою Верховного суду касаційне провадження за касаційними скаргами ФГ «Кландайк» та заступника керівника Київської обласної прокуратури - закрито (Т.6 а.с. 94-105 ). 13.05.2021 року Господарський суд Київської області, на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 року, матеріали цивільної справи № 357/911/595/19 за даним позовом скерував до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (Т.6 а.с.112 ). 13.05.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Ярмолі О.Я. 18.05.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було прийнято і відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 01.07.2021 року (Т.6 а.с.118-119). 26.07.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ФГ «Кландайк»- адвоката Крохмальової Я.Е. про залишення позову без розгляду (Т.7 а.с.3-5). 26.07.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області занесеною до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 04.08.2021 року (Т.7 а.с.8). 05.10.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було залучено до участі у справі Білоцерківську міську раду Київської області у якості третьої особи без самостійних вимог (Т.7а.с.182-183). 29.11.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було відмовлено представнику позивача Білоцерківської окружної прокуратури в задоволенні клопотання про заміну сторони неналежного співвідповідача у справі ФГ «Кландайк», на ФГ «Кландайк ІІ», відмовлено представнику відповідача Фермерського господарства "Кландайк" в задоволенні клопотання про залишення позовних вимог без розгляду, відмовлено представнику третьої особи Білоцерківської міської ради в задоволенні клопотання про залучення в справу в якості співвідповідача [PERSON] (Т.8 а.с.25-28). ІІІ. Фактичні обставини справи. Щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, суд встановив наступне. На час звернення до суду з даним позовом спірні земельні ділянки перебували в державній власності. А з кінця червня 2021 року дані земельні ділянки передані до комунальної власності та зареєстровані за Білоцерківською територіальною громадою в особі Білоцерківської міської ради. Статті 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 ЗК України, ст. 324 ЦК України визначають, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Із системного аналізу п. "є1" ст. 15-1, ч. 4 ст. 122 ЗК України вбачається, що розпорядником земель державної власності сільськогосподарського призначення являється Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Відповідно до ч. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Згідно з п. 25-1 ч. 4 вказаного Положення, Держгеокадастр організовує та здійснює державний нагляд (контроль) в тому числі за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах, а також визначено інші повноваження. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права державної власності належать органу виконавчої влади, яким є Держгеокадастр. Таким чином, відповідно до вищевказаних приписів Український народ, як власник спірного об`єкта (земельної ділянки), на час виникнення спірних правовідносин, делегував Держгеокадастру повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Разом із тим, відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган " державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Виходячи із змісту рішення Конституційного суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999р., прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови обґрунтування підстав для звернення до суду, із зазначенням в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту (ч.4 ст. 56 ЦПК України) Прокурором має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Нездійснення захисту" проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави. Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор зазначив, що заявляє позов в інтересах держави. При цьому, на час звернення до суду з даним позовом, у спірних правовідносинах уповноважений державою здійснювати відповідні функції орган - це Головне управління Держгеокадастру у Київській області, яке в свою чергу, визначений прокурором, як відповідач у справі. Оскільки, в даній справі прокурором оспорюються дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області при здійсненні останнім своїх повноважень щодо надання фізичній особі [PERSON] дозволів на розробку проектів відведення земельної ділянки і затвердження їх та укладання оспорюваних договорів оренди на підставі спрощеної процедури, тому прокурором і зазначено в якості відповідача Головне управління Держгеокадастру у Київській області. З наведеного вбачається, що органом, уповноваженим на захист цих інтересів держави у зв`язку з виявленим порушенням, не вжито жодних заходів, спрямованих на усунення наслідків правопорушення, яке вбачає прокурор. Цим прокурор обґрунтовував своє представництво інтересів держави. В даному випадку, суд вважає за можливе послатися на правову позицію ВП ВС від 15.01.2020 року по справі № 698/119/18, в аналогічних правовідносинах, де, зокрема, ВП погодилася з тим, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та правомірно звернувся до суду, як самостійний позивач, оскільки ГУ Держгеокадастру у Київській області - один зі співвідповідачів, наказ якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передання земельної ділянки в користування . Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги Закону України "Про прокуратуру" та ЦПК України, при зверненні з позовом до суду, прокурором дотримані. Крім того, слід зазначити, що питання представництва в даній справі вже досліджувалося та суд, 26.07.2021 року відмовив відповідачу-2 в задоволенні клопотання про залишення даного позову без розгляду з підстав передбачених п.1 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Судом встановлено, що прокуратурою Київської області проводилося досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено 06.06.2018р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018111030000182. Яке, 26.12.2018 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за встановленої відсутності в діяннях посадових осіб Головного Управління Держгеокадастру в Київській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України (Т. 5 а.с. 104 -106). Встановлено, що 03.02.2014року Головним управлінням Держземагенства у Київській області було видано накази "Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки" за № № КИ/ 3220488600:04:001/00012868, КИ/ 3220488600:04:013/00012869, КИ/ 3220488600:04:001/00012870, КИ/ 3220488600:04:006/00012871, КИ/ 3220488600:04:001/00012872, яким було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства гр. [PERSON] на території Храпачівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та 14.03.2014 року надано в оренду гр. [PERSON] наступні земельні ділянки: загальною площею 73,3800 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0055), загальною площею10,0000 га (кадастровий номер 3220488600:04:013:0023), загальною площею 17,4200 га( кадастровий номер 3220488600:04:001:0056), загальною площею 9,4561 га (кадастровий номер 3220488600:04:006:0037) та площею 5,2939 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0057) (Т. 1 а.с. 26-30, 31 -34, 36-39, 41-44, 46-49, 51-54). Також зазначеними наказами було визначено, що приступити необхідно до використання цих земельних ділянок тільки після встановлення їх меж в натурі (на місцевості) та здійснення державної реєстрації договору оренди у Державному реєстрі речових прав. Судом встановлено, що 14.03.2014 року, всі п`ять вище перелічених Договорів оренди землі від 14.03.2014 року, які були посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., де орендарем є фізична особа [PERSON] , а орендодавцем ГУ Держземагенства у Київській області, були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, за індексними номерами 11634860, 11629408, 11636743, 11632817 та 11638418. Встановлено, що 14.03.2014року, [PERSON] було укладено з ФГ «Кландайк» договори суборенди землі, відповідно до яких [PERSON] , як суборендодавець передав відповідачу-2, як суборендарю земельні ділянки: загальною площею 73,3800 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0055), загальною площею10,0000 га (кадастровий номер 3220488600:04:013:0023), загальною площею 17,4200 га( кадастровий номер 3220488600:04:001:0056), загальною площею 9,4561 га (кадастровий номер 3220488600:04:006:0037) та загальною площею 5,2939 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0057). Встановленим є те, що 27.08.2014 року відбулася державна реєстрація зазначених Договорів суборенди землі. Наведені обставини підтверджені Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т. 1 а.с. 76-90). Встановлено, що ФГ «Кландайк», зареєстровано у державному реєстрі підприємств та організацій України з 07.02.2006р., та станом на 05.04.2019 року засновником та головою вказаного фермерського господарства є [PERSON] . Наведене підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т. 1 а.с. 155-120). Встановлено, що загальна площа землі, яку передано в суборенду ФГ «Кландайк», становить 115,55 гектарів. В період з дня отримання наведених земельних ділянок в 2014 році Фермерське господарство «Кландайк» використовувало відповідну землю за її цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Зокрема, з метою підтвердження використання та обробітку землі, витрат насіння на посівні площі, використання добрив, засобів хімічного захисту рослин, сільськогосподарської техніки, а також сплати податків, Фермерське господарство «Кландайк» надало наступні документи, які містяться в матеріалах справи (Т. 2 а.с. 51-142): податкові декларації з фіксованого сільськогосподарського податку за 2014-2019 роки, копії актів щодо витрат насіння і садивного матеріалу за 2014-2019 роки; копії актів про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин за 2014-2019 роки; копії фінансової звітності за 2014-2019 роки. Встановлено, що 06.09.2019 року [PERSON] та ФГ «Кландайк-ІІ» уклали договори суборенди землі, за якими було передано в суборенду спірні земельні ділянки (Т. 7 а.с. 36 - 67). Згідно витягу з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 06.09.2019 року відбулася державна реєстрація зазначених договорів суборенди, де суборендарем зазначених земельних ділянок вже є ФГ «Кландайк-ІІ» (Т. 8 а.с. 4 - 22). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 1 ст.1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Як визначено ст. 2 вищевказаного Кодексу, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. При цьому, суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади; об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно ч. 1 ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних наказів), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Як встановлено ч. 2 вищенаведеної статті, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до п. а ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство; якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах, а у разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення; до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки); Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно аб. 1, 2 ч. 3 ст, 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. В силу ч. 3 ст. 134 ЗК України (в ред. станом на 03.02.2014 року, чинній на момент прийняття оскаржуваних наказів), земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Згідно ч. 2 ст. 134 ЗК України (в ред. від 03.02.2014 року ) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України від 19.06.2003 № 973-IV "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Частиною першою ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (далі Закон № 973-IV ) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно ч. 2 вказаної норми, фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. У відповідності до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Як визначено ст. 7 відповідногоЗакону № 973-IV (у редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявами до відповідача-1 та прийняття спірних наказів), для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації; для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Отже, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинні бути зазначені не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV). Як вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] звернувся до Головного управління Держземагенства у Київській області із заявами про надання дозволу на розробку проектів із землеустрою щодо відведення п`яти земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства на території Храпачівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Згідно ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про фермерське господарство», заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства, що встановлено ч.3 ст.7 Закону, передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. Крім того, Закон № 973-IV передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону № 973-IV не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови. При вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства згідно із статтею 7 Закону № 973-IV як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Вищенаведений висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.10.2019р. у справі № 365/65/16-ц та Верховним Судом в постановах від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 389/29/17-ц, від 20.06.2018 у справі № 378/766/15-ц та від 22.05.2019 у справі № 366/2648/16-ц. Як визначено ч. ч. 5, 6 ст. 7 ЗУ «Про фермерське господарство», громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради; це положення не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір, встановлений у частині 5 цієї статті, передаються громадянам у приватну власність для ведення фермерського господарства на підставі цивільно-правових угод. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про фермерське господарство», після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Отже, з одного боку, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього, з іншого - відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства. Вищенаведений висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.10.2019р. у справі № 365/65/16-ц. При цьому, як визначено ст. 12 вказаного Закону, землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство. Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю); членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради; земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю). Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Аналіз відповідних норм права дозволяє зробити висновок, що фермерське господарство після державної реєстрації користується земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, наданими у власність фермерському господарству, орендованими земельними ділянками і має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок) вже як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства (висновок Верховного Суду у постанові від 07.03.2018 911/436/17). Як вбачається з наданих суду матеріалів, ФГ «Кландайк» створено до звернення [PERSON] до ГУ Держземагенства у Київській області із заявами про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства. А тому, позивач зазначає, на момент звернення [PERSON] з заявами, на підставі яких прийняті спірні накази щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, така особа вже мала створене фермерське господарство, а тому отримання відповідних земельних ділянок [PERSON] для створення фермерського господарства, яке вже було створено, та надання таких земельних ділянок в суборенду ФГ «Кландайк», відбулося в порушення встановленого загального порядку отримання у користування земельних ділянок фермерським господарством, не у процедурі проведення земельних торгів, та суперечить вимогам вищевказаних норм, що визначають підстави та умови отримання земельної ділянки фізичною особою для ведення фермерського господарства та загальні умови надання у користування земельних ділянок. Окрім того, як зазначено прокуратурою в позові, в наданих заявах [PERSON] не вказано кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. В порушення вищенаведених норм ЗК України та Закону "Про фермерське господарство" Головним управлінням Держземагенства у Київській області при винесені наказів про передачу в оренду гр. [PERSON] спірних земельних ділянок не було встановлено волевиявлення заявника на створення фермерського господарства з урахування перспектив його діяльності, не перевірено наявність власних матеріальних та трудових ресурсів для обробітку землі. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що гр. [PERSON] одержав в оренду для створення фермерського господарства п`ять земельних ділянок загальною площею понад 115 га., які розташовані не єдиним масивом. При цьому він не обґрунтував належним чином необхідності одержання землі такої значної площі з урахуванням можливості її обробітку, не вказав перспектив діяльності фермерського господарства, наявності в нього техніки для обробітку землі, не зазначив про кількість членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, а додане до заяви обгрунтування розмірів земельної ділянки має загальний характер та не містить будь-якої конкретики, що свідчить про відсутність в нього волевиявлення та можливості ведення фермерського господарства, раціональному використанні земельних ділянок у відповідності до норм та мети Закону "Про фермерське господарство" № 973-IV. Крім того, відповідачем-1 не заперечується того факту, що при розгляді заяв [PERSON] . Головне управління Держземагенства у Київській області не досліджувало відомості щодо наявності у [PERSON] зареєстрованої спеціальної техніки, необхідної для обробітку землі. Також, відповідачем-1 не було перевірено інформацію щодо передачі громадянину [PERSON] раніше у користування та/або власність земельну ділянку для ведення фермерського господарства. Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. При цьому, згідно ч. 2 вказаної норми, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За наведених обставин, можна дійти висновку, що Головним управлінням Держземагенства у Київській області при винесені спірних наказів про затвердження документації із землеустрою та передачу земельних ділянок в оренду гр. [PERSON] було порушено порядок, визначений Законом № 973-IV щодо надання земельних ділянок громадянам для ведення фермерського господарства, що, згідно з ст. 152 ЗК України, ст.ст. 21, 393 ЦК України, є підставою для визнання їх незаконними (недійсними). Щодо вимог про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 3220488600:04:001:0055, 3220488600:04:013:0023, 3220488600:04:001:0056, 3220488600:04:006:0037, 3220488600:04:001:0057, укладених 14.03.2014р. між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та фізичною особою [PERSON] , то суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як визначено ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Оскільки земельні ділянки були передані в оренду з порушенням вимог чинного законодавства, а тому й договори оренди, укладені на підставі наказів про затвердження документації із землеустрою та передачу [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства, підпадають під ознаки недійсного правочину. Таким чином, позиція позивача щодо передачі в оренду зазначених земельних ділянок з порушенням вимог чинного законодавства, знайшла своє підтвердження в суді. Як відомо, в Україні триває децентралізація, в рамках якої багато земель передаються з державної власності у комунальну. Наразі, як було встановлено судом, вказані земельні ділянки з 30.06.2021 року перебувають в комунальній власності Білоцерківської територіальної громади. Перехід земельної ділянки з державної у комунальну власність не є безумовною підставою для розірвання договору оренди щодо неї. Висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 р.справа №920/418/19. Окремо слід зазначити, що суд, як під час попереднього провадження так і під час розгляду даної справи неодноразово звертав увагу позивача на суб`єктивний склад даного спору. Так, північний апеляційний господарський суд постановою від 24.11.2020 року у даній справі задовольнив апеляційну скаргу ФГ «Кландайк», скасував рішення Господарського суду Київської області від 24.06.2020року та закрив провадження у даній справі. Та закриваючи провадження у справі суд вказав, що виходячи з характеру спірних правовідносин, а також того, що [PERSON] звернувся за отриманням земельної ділянки з метою створення фермерського господарства, однак у встановленому законом порядку його не створив та беручи до уваги суб`єктний склад сторін у даних правовідносинах, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. На виконання ст. 189 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд з`ясовував питання щодо складу учасників судового процесу та позивач підтримав позовну заяву у первісній редакції з визначеним складом учасників справи. Суд звертав увагу, що позивач не включив до кола відповідачів особу, дії якої оскаржуються та яка є учасником правочинів, що оскаржуються. Суд, на підставі ст. 12 ЦПК України роз`яснював учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У правовідносинах, які є предметом розгляду у цій справі, прокурор безпідставно визначив відповідачем ФГ «Кландайк», оскільки спірні накази Головного управління Держземагенства у Київській області були видані на підставі заяв фізичної особи і стосувалися саме фізичної особи [PERSON] , а також спірні земельні ділянки отримувалися фізичною особою [PERSON] , а не ФГ «Кландайк». Прокурор не зазначив відповідачем у цій справі [PERSON] , хоча, фактично, оскаржує його дії та в позовній заяві вказує, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки [PERSON] , але рішення суду не може встановлювати обов`язки для третьої особи. Згідно ч.1,2 ст. 51 ЦПК України саме позивач наділений правом клопотати про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача. Інші учасники судового процесу чи, самостійно, суд не замінюють неналежного відповідача. Крім того, як було встановлено судом під час розгляду даної справи по суті, [PERSON] розірвав договори суборенди з ФГ «Кландайк» та передав земельні ділянки: площею 73,3800 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0055), площею 10,0000 га (кадастровий номер 3220488600:04:013:0023), площею 17,4200 га( кадастровий номер 3220488600:04:001:0056), площею 9,4561 га (кадастровий номер 3220488600:04:006:0037), площею 5,2939 га (кадастровий номер 3220488600:04:001:0057) в суборенду ФГ «Кландайк-ІІ», і 06.09.2019 року відбулася державна реєстрація зазначених договорів суборенди (Т. 8 а.с. 4 - 22). Тобто, до відкриття провадження у даній справі Білоцерківським міськрайонним судом і на даний час, користувачем (суборендарем) спірних земельних ділянок є Фермерське господарство «Кландайк-ІІ». Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні висновки викладені в постановах ВС від 19.08.2020р. по справі №639/6295/16-11, від 23.03. 2020 року у справі № 394/8/19. Отже, в даному випадку, суд вважає, що прокурором невірно визначено відповідачем ФГ «Кландайк», оскільки у даного ФГ відсутній обов`язок відповідати за даним позовом, що є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові в частині вимог до ФГ «Кландайк». Щодо позовних вимог до ГУ Держгеокадастру у Київській області, то окремо вирішити спір у даній справі стосовно, лише, обов`язків даного відповідача неможливо, оскільки як спірні накази відповідача-1 так і спірні договори оренди стосуються саме права користування земельними ділянками, яке оскаржується позивачем по даній справі. Та крім того, слід зазначити, що відповідачем-2 було неодноразово подано суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності у даному спорі (Т. 2 а.с. 39-41, Т.7 а.с. 14-17, 18-22). Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, а саме коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18). Підставами для відмови в позові в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Обгрунтовуючи сплив позовної давності, відповідач - 2 зазначив, що прокурор був наділений правом проводити перевірки будь-яких рішень контролюючих органів, які відповідають за погодження, отримання громадянами у приватну власність земельних ділянок та інформація щодо зареєстрованих договорів оренди є загальнодоступною. Тобто, прокурор міг довідатися про порушення прав держави, за захистом яких він звернувся до суду. Прокурор , заперечуючи застосування наслідків спливу строку позовної давності вказав, що, лише в ході досудового розслідування кримінального провадження в червні 2018 року стало відомим про порушення законодавства під час відведення в оренду [PERSON] земельних ділянок. Дата прийняття оскаржуваних наказів та договорів оренди землі на перебіг позовної давності у цій справі не впливають, оскільки безпосередньо в оскаржуваних наказах та договорах оренди немає відомостей про порушення відповідачами законодавства України. Наведені доводи позивача щодо дотримання строків позовної давності є необгрунтованими та безпідставними виходячи з наступного. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Слід також зазначити, що оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства. При цьому, прокурор приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин. Аналогічні правові позиції викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2018 у справі №914/1708/17, від 22.05.2018 у справі №922/1084/17, від 19.11.2019 у справі №910/16827/17. Спірні накази були видані Головним управлінням Держземагентства у Київській області 03.02.2014 року, а спірні договори були укладені 14.03.2014 року, державна реєстрація права оренди спірних земельних ділянок за [PERSON] була проведена 14.03.2014 року, а звернувся прокурор до суду з даним позовом в березні 2019 року, тобто через п`ять років після реєстрації даних договорів. За ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, відсутні докази, що позивач не мав можливості отримати інформацію, починаючи з 2014 року, про оскаржувані договори оренди земельних ділянок . Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення. До такого висновку ВСУ дійшов в постанові від 29 жовтня 2014 р. №6-152цс14. Оскаржувані договори оренди землі були посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. та відповідні відомості про передачу земельних ділянок в оренду були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 14.03.2014 року, який в свою чергу є в загальнодоступному доступі. Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. В даному випадку, позивач не обґрунтував своєї позиції щодо строку звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до положень ч 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. В даному випадку, досліджуючи питання щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності в цьому спорі, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду той факт, що він не міг дізнатися про вказані порушення інтересів держави в період до березня 2019 року. Суд не може взяти, як доказ по справі, дату формування інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається зареєстроване право оренди, та суборенди. Прокурором не обґрунтовано позиції, що лише під час проведення досудового розслідування кримінального провадження він міг дізнатися про оскаржувані накази та укладені на їх підставі договори оренди землі, хоча обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. При цьому слід зазначити, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при наданні особам земельних ділянок не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними розпоряджень (наказів) про передачу цих земельних ділянок та їх повернення державі в порушення права користування осіб. Даючи аналіз встановленим обставинам по справі, та наданим доказам, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивач пропустив строк позовної давності. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17. Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі покладаються на позивача (ст. 141 ЦПК України).

Outcome: dismissed