Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх виселення із зазначеної квартири. Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] У липні 2015 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року недійсним з тих підстав, що вона та її чоловік є власниками спірної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.10.2007 року, який наразі є чинним. Крім того, позивач зазначала, що ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 06.07.2011 року було скасовано рішення суду від 06.06.2008 року, яким спадкодавцю [PERSON] було визначено додатковий строк для прийняття спадщини, а тому в силу статті 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я [PERSON], є недійсним. У вересні .2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до [PERSON] ще з однією зустрічною позовною заявою, в якій додатково було зазначено в якості підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2013 року - порушення нотаріусом вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей». Позивачі посилались на те, що на час видання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] була неповнолітньою, що унеможливлювало оформлення в нотаріальному порядку [PERSON] права на спадщину без відповідного дозволу органу опіки і піклування. В процесі розгляду даної справи, 14 серпня 2015 року від імені [PERSON] та [PERSON] (а. с. 63, 64) було подано заяви про заміну в порядку процесуального правонаступництва особи позивача [PERSON] на [PERSON] у зв"язку з тим, що за договором купівлі-продажу від 17.07.2015 року [PERSON] придбав спірну квартиру у [PERSON] та зареєстрував своє право власності. Протокольною ухвалою суду від 14.08.2015 року в порядку процесуального правонаступництва було залучено [PERSON] до участі у справі в якості позивача замість [PERSON], у зв"язку із заміною особи власника спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу (а.с.84 зворот). З наведеної дати [PERSON] у даній цивільній справі виступав лише відповідачем за зустрічними позовними вимогами [PERSON], а згодом також і - [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення задоволено, виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати зазначене рішення суду, посилаючись на те, що судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального і матеріального права, внаслідок чого судом було ухвалено незаконне рішення. Зокрема, вона стверджувала, що судом першої інстанції не було надіслано додатки до зустрічного позову, приєднані нею, [PERSON] та [PERSON], видалившись до нарадчої кімнати 10.11.2015 року до 08 години наступного дня, суддя порушив таємницю нарадчої кімнати, оскільки залишив приміщення суду в нічний період доби. [PERSON] стверджувала, що судом першої інстанції не було розглянуто її заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи нотаріуса, вказаний документ відсутній і в матеріалах справи, незважаючи на те, що його було подано у письмовому вигляді. Клопотання про вилучення спадкової справи щодо майна [PERSON] було безпідставно відхилено судом. На переконання [PERSON], судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги ту обставину, що на час видання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] була неповнолітньою, що унеможливлювало оформлення в нотаріальному порядку [PERSON] права на спадщину без відповідного дозволу органу опіки і піклування у відповідності з вимогами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей». Судом першої інстанції не було враховано також положення ст. 109 ЖК України відносно того, що за приписами зазначеної правової норми виселення громадян із займаного жилого приміщення має відбуватись з одночасним наданням іншого жилого приміщення, оскільки постановленим рішення відповідачів було виселено без надання іншого жилого приміщення. Наведений висновок було постановлено судом з порушенням ст. 204 ЦК України, оскільки право відповідачів на проживання у спірній квартирі виникло, за доводами апеляційної скарги, на підставі договору купівлі-продажу, який наразі є чинним, правомірним, адже його недійсність прямо не встановлено в законі , а також не було визнано в судовому порядку. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, інших учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. З матеріалів справи судом першої інстанції було встановлено, що 30.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, на підставі якого придбали у власність квартиру [ADDRESS] ( а. с. 37, 38). У подальшому, рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2010 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 липня 2010 року, право власності на вказану квартиру було визнано за [PERSON] і цим же рішенням суду зобов'язано [PERSON] та [PERSON] звільнити квартиру та передати її власнику [PERSON] (справа № 2-181/10, т.1, а. с. 114-117, 189-192 оглянута в судовому засіданні). Ухвалюючи вказані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що [PERSON] має право на зазначену квартиру в порядку спадкування майна [PERSON] за заповітом, виходячи з того, що заповіт [PERSON] на користь [PERSON], складений пізніше, ніж заповіт на користь [PERSON], було визнано недійсним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26.12.2008 року, яке було залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07.05.2009 року. Зважаючи на те, що [PERSON] на час вирішення вказаної справи здійснила продаж нерухомого майна [PERSON], а останній здійснив його відчуження сім"ї [PERSON]., судові інстанції відновили порушене право [PERSON] шляхом визнання за ним права на спірне майно та витребування від добросовісних набувачів. 10 серпня 2010 року [PERSON] було зареєстровано право власності в Комунальному підприємстві „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Чернігівської обласної ради, а після його смерті 16 квітня 2013 року, свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене нерухоме майно було видано спадкоємцю [PERSON], яким первісно було заявлено позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Під час знаходження позову [PERSON] на розгляді в суді, за договором купівлі-продажу від 17.07.2015 року останнім було продано спірну квартиру [PERSON], яким було зареєстровано право власності. У зв"язку із заміною особи власника спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2015 року , на підставі заяв [PERSON] та [PERSON], протокольною ухвалою суду від 14.08.2015 року в порядку процесуального правонаступництва було залучено [PERSON] до участі у справі в якості позивача замість [PERSON], Задовольнивши позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх виселення із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квартирі, що належить на праві власності позивачу [PERSON], без його згоди, створює останньому перешкоди у здійсненні ним права власності щодо цієї квартири, а тому заявлений ним позов про усунення перешкод в користуванні приватним житлом шляхом виселення відповідачів із квартири підлягає задоволенню. Зазначений висновок суду було ухвалено судом першої інстанції всупереч приписам ст. 213 ЦПК України, внаслідок неповного з"ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Положеннями ч. 3 ст. 213 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні та відповідно оцінені судом на предмет належності, допустимості та достовірності. З врахуванням приписів зазначених процесуальних норм, суті заявлених позовних вимог та обставин справи, з яких вбачається неодноразова зміна власників спірної квартири на підставі цивільно-правових угод, суду першої інстанції належало пересвідчитись у достовірності доказів, наданих сторонами, та наявності правовстановлюючого документу на квартиру на ім'я позивача на час ухвалення судового рішення. Втім, зазначених вище приписів процесуального закону в належному порядку судом першої інстанції виконано не було, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення в наведеній частині вимог та невірного розподілу судових витрат. Під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом було здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо спірної квартири, за результатом якого було отримано інформаційну довідку від 28 грудня 2015 року про перебування з 14 жовтня 2015 року квартири [ADDRESS] у власності [PERSON] на тій підставі, що 14 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] в нотаріальному порядку було укладено договір про розірвання з їх взаємної згоди договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідченого 17 липня 2015 року приватним нотаріусом Алаєвою Т.А. ( а.с. 145). Таким чином, з указаного доказу апеляційним судом було з"ясовано, що на час ухвалення Деснянським районним судом м. Чернігова рішення в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом їх виселення із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення позивач [PERSON] не був власником зазначеного жилого приміщення, відтак , виходячи з приписів ст. 3, 11, 12, 15, 386, 391 ЦК України, ст. 1, 3, 11, 15 ЦПК України зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з того, що на час вирішення справи судом позивачеві не належало того цивільного права, на захист якого було заявлено позов. Положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Проте, приписи ч.3 наведеної норми процесуального закону дають право апеляційному суду не обмежуватись доводами апеляційної скарги, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов"язковою підставою для скасування судового рішення. Зважаючи на те, що встановлені обставини є доказом неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до ухвалення незаконного та несправедливого рішення, апеляційний суд, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, на підставі ч.3 ст. 303 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність скасування судового рішення в наведеній частині позовних вимог та в частині розподілу судових витрат та ухвалення нового рішення в цій частині вимог про відмову в задоволенні позову [PERSON] Що стосується розгляду судом першої інстанції зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом [PERSON] 26.11.2013 року, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість судового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачів за зустрічним позовом про чинність договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.10.2007 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та про відсутність у спадкодавця [PERSON] права на спадкування майна [PERSON], через пропущення ним строку прийняття спадщини, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 року право власності на спірну квартиру було визнано за [PERSON], квартиру витребувано в [PERSON] та [PERSON] в порядку віндикації (стаття 388 ЦК України), оскільки зазначене майно вибуло з володіння власника не з його волі незаконним шляхом, і таке судове рішення набрало законної сили. За правилом указаної правової норми, обраний спосіб захисту порушеного права не потребує окремого визнання судом недійсним останнього правочину, а саме, договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 року, оскільки таке питання вправі порушувати сторони правочину на підставі положень ст. 215 ЦК України. Після витребування судом квартири у [PERSON] і [PERSON], як її добросовісних набувачів., останні з власної волі не скористались правом на звернення з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 року та застосування правових наслідків недійсності правочину. Наявність у [PERSON] права на спадщину [PERSON] визнано рішенням суду від 30.03.2010 року, а тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що питання про право власності на спірну квартиру не може бути предметом повторного перегляду в межах даної цивільної справи. Відносно доводів зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про порушення нотаріусом під час видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», приписами якої передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що наведені доводи не підлягають задоволенню, оскільки реалізація спадкоємцями права на спадщину не залежить від наявності у будь-яких інших осіб прав на користування спадковим майном. Вказаний висновок суду узгоджується з положеннями ст. 1216, 1218, 1219, 1268, 1269, 1297 ЦК України, оскільки положення законодавства про спадкування не містять правових підстав для обмеження прав спадкоємців існуванням зазначених вище обставин. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що, видалившись до нарадчої кімнати 10.11.2015 року до 08 години наступного дня, та залишивши приміщення суду в нічний період доби, суддя порушив таємницю нарадчої кімнати, не можуть бути взятими до уваги апеляційним судом, виходячи з наступного. Положеннями ст. 196 ЦПК України передбачено, що дотримання припису закону про таємницю нарадчої кімнати полягає в тому, що під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу, суддя в цей період часу не може розглядати інші судові справи, судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення у нарадчій кімнаті. Оскільки [PERSON] в апеляційній скарзі не наведено доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 196 ЦПК України, відсутні підстави вважати доведеним порушення суддею таємниці нарадчої кімнати. Доводи [PERSON] про те, що нею було подано заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи нотаріуса, однак вказана заява є відсутньою в матеріалах справи та її не було розглянуто судом, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки вказаний документ міститься в матеріалах справи на аркуші справи 94, а докази вирішення судом першої інстанції зазначеного клопотання містяться в журналі судового засідання за 10 листопада 2015 року (а.с.100 зворот), за змістом якого протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи нотаріуса. За змістом ст. 202, 203, 215 ЦК України, ст.30 ЦПК України, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Зважаючи на те, що неправомірних дій нотаріуса під час розгляду даної справи судом встановлено не було, незалучення його до участі у справі, не є тією обставиною, що має наслідком скасування судового рішення, постановленого відносно зустрічного позову. Відповідно до припису ч.1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, підлягають розподілу судові витрати, понесені і документально підтверджені сторонами у справі під час її розгляду. З огляду на приписи наведеної норми процесуального права, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, понесені останньою на сплату судового збору за розгляд справи в апеляційному порядку, в сумі 267 грн 96 коп.

Outcome: partial