Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

В травні 2017 року орган опіки та піклування Щорської районної державної адміністрації звернувся в суд з позовом, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; передати дітей органу опіки та піклування - Щорській районній державній адміністрації; стягнути з [PERSON] на користь тієї фізичної чи юридичної особи, куди будуть влаштовані діти, аліменти на їх утримання у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначає позивач, на території [ADDRESS] проживає [PERSON], [INFO], яка має малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], а їх батько дітей знаходиться у місцях позбавлення волі. Вказує, що заочним рішенням Городнянського районного суду від 17.02.2014 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що за час проживання на території сільської ради [PERSON] зарекомендувала себе з негативної сторони: бродяжила, залишала дітей на тривалий час на сторонніх осіб, не виконує вказівки фахівця центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, в.о. старости с. Кучинівка, працівників служби у справах дітей райдержадміністрації, медичних працівників. Неодноразово мати заслуховувалась на засіданні виконкому сільської ради, попереджалась про неналежне виконання своїх батьківських обов'язків. Під час відвідування сім'ї було встановлено, що в будинку антисанітарний стан, відсутня належня кількість продуктів харчування в тому числі молочних продуктів, постільна білизна та дитячі речі брудні, діти недоглянуті. Службою у справах дітей направлено клопотання РВП МВП України в Чернігівській області про притягнення матері до адмінвідповідальності за ст. 184 КУпАП. Однак належних висновків відповідач не зробила і надалі продовжує ухилятися від виконання своїх батьківських обов'язків. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2017 року позов задоволено. Позбавлено [PERSON], [INFO], проживаючої за адресою: [ADDRESS], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] [INFO]. Позбавлено [PERSON], [INFO], проживаючої за адресою: [ADDRESS], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Стягнуто з [PERSON], [INFO], проживаючої за адресою: [ADDRESS], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] на користь тієї юридичної чи фізичної особи куди будуть влаштовані малолітні діти - [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] аліменти на їх утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 травня 2017 року і до досягнення кожною дитиною повноліття.. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і залишити малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на її вихованні та утриманні, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що надані позивачем документи, на підставі яких суд першої інстанції ухвалив рішення, а саме характеристика, видана Кучинівською сільською радою, акти обстеження матеріально-побутових умов, акти обстеження умов проживання, є необ'єктивними і суд дав їм неправильну оцінку. Апелянт наголошує, що судом не було встановлено, на підставі яких норм закону працівники служби у справах дітей Сновської районної державної адміністрації дійшли висновку щодо недотримання санітарно-гігієнічних норм у будинку та про неналежні умови проживання і виховання дітей. Стверджує, що при кожному обстеженні вона була вдома та займалась доглядом за дітьми. Як стверджує апелянт, в будинку, в якому вона проживає з дітьми, не проводилась така кількість перевірок як надано до суду актів обстеження. Окрім того, апелянт вважає що судом не взято до уваги положення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та не доведено судом вжиття всіх необхідних заходів впливу, оскільки ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дітей не притягувалась, профілактичні роботи не проводились, про що свідчить відсутність в матеріалах справи будь-яких роз'яснень підписаних нею особисто. [PERSON] зазначає, що судом не були допитані сусіди, які можуть підтвердити факт догляду за дітьми та намагання забезпечити належні умови для своєї сім»ї шляхом пошуку тимчасової оплачуваної роботи. Також апелянт наголошує на тому, що судом не досліджувалося її ставлення до дітей та дітей до неї як матері, що є недопустимим при винесенні рішення про позбавлення батьківських прав. У апеляційному суді [PERSON] просила оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та не забирати у неї дітей і не позбавляти її батьківських прав. [PERSON] посилається, що дітей вона виховує одна, її батьки померли і допомагати їй нема кому. Отримує виплату на дитину 860 грн. та цих грошей на життя та на продукти не вистачає, у зв'язку з чим у встановлені працівниками служби у справах дітей строки вона не мала змоги покращити житлові умови. Стверджувала, що навчалась у професійному училищі та має диплом, але не працює, оскільки не може знайти роботу і не могла влаштувати дітей у дитячий садочок. У шлюбі не перебуває. Батько дітей у місцях позбавлення волі і допомоги від нього не отримує. Менша дитина після отриманої травми знаходиться у лікарні. Травма дитині була спричинена сторонньою особою випадково. Дитину у лікарні не провідувала, оскільки не має змоги її забрати. У літній період збирала у лісі та здавала гриби і жила на виручені гроші, поклеїла у будинку шпалери. Пояснила, що алкоголь та наркотики не вживає. Стверджувала, що один раз від гуманітарної допомоги їй було надано дитячий одяг і ніякої іншої допомоги вона не отримувала та наголошувала на упередженому ставленні до неї. Після перебування у школі-інтернаті та закінчення ПТУ за надані їй гроші вона у селі Кучинівка у сільської ради купила будинок щоб жити, але нотаріально продаж не оформлювався. Вікна у будинку не відкриваються, тому коли було жарко вона виймала раму. Натепер раму та шибки вставила. Боргу за електроенергію вона не має, але електропостачання будинку не підключене, оскільки майстри-електрики говорили їй купити необхідні деталі, вона купувала, а ті деталі виявлялись не такими, як треба для підключення. Будинок опалює гілками із саду, що росте біля будинку. Натепер мешкає із дитиною у іншому селі, де проживає у свого друга у будинку, який тому дістався у спадщину від батьків. Представник позивача у апеляційному суді скаргу не визнала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції. Наголошувала, що у справі наявні усі докази, які підтверджують, що відповідач не займається належним доглядом та вихованням дітей, не реагує на вимоги про забезпечення дітей належним доглядом та продуктами харчування; не забезпечує належне облаштування будинку, у якому постійний безлад та нема дров для опалення будинку. Надані від гуманітарної допомоги речі не розібрані і не складені та знаходяться у мішку на вулиці. Будинок, у якому проживає відповідач, нотаріально не оформлений, у будинку нема електричного світла, незасклене вікно. Наполягала, що здійснювались чисельні перевірки будинку відповідача та складались акти; відповідачеві неодноразово роз»яснювалось про необхідність забезпечення належного догляду за дітьми та їх харчування і виховання, проте у будинку достатній запас продуктів харчування відсутній, що підтверджується проведеними перевірками. Наголошувала, що під час оголошеної апеляційним судом перерви у слуханні цієї справи, була домовленість про влаштування дитини у дитячий садочок у с.Кучинівка, але оформлювати перебування дитини у садочку відповідач не стала. Також у цей же час була домовленість із СПД про безоплатне надання дров [PERSON] і відповідач мала лише знайти та оплатити транспорт для вивозу тих дров, але не зробила цього. Пояснила, що працівники РЕМ мали намір відновити електропостачання будинку відповідача, але її не було вдома. Стверджувала, що донька відповідача знаходиться у дитячому відділенні ЦРЛ, строки перебування дитини у лікарні вичерпані, провідували дитину якісь далекі родичі, а сама [PERSON] доньку не провідувала. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, цивільну справу № 749/1336/13-ц, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Виходячи з приписів ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у випадках їх винної поведінки у разі ухилення від виконання обов"язків по вихованню дитин, або жорстокого поводження з дітьми, або шкідливого впливу на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва або засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз"яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об"єктивного з"ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони, маючи реальну можливість, свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог органу опіки та піклування Щорської районної державної адміністрації в інтересах малолітніх дітей [PERSON]., [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своїх дітей, а саме не займається їх вихованням, не цікавиться їхнім життям, здоров'ям. Проте, судом першої інстанції не було встановлено наявність безумовних обставин, які б безспірно та безсумнівно і об»єктивно свідчили про свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх обов"язків щодо виховання дітей, не визначено у чому конкретно полягає винна поведінка відповідача у свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов"язками у такій мірі, що наявна нагальна потреба у позбавленні її батьківських прав. З"ясування цих обставин справи має істотне значення для правильного вирішення справи. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON], [INFO],, у шлюбі не перебуває, є матір»ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 3, 4). Батьком малолітніх дітей у свідоцтвах про народження дітей записаний [PERSON], який знаходиться у місцях позбавлення волі на підставі вироку Щорського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2016 року (а.с.3,4, 40-43). Як встановлено апеляційним судом, з пояснень [PERSON], вона проживає у [ADDRESS], який відповідач придбала у сільської ради за власні отримані після закінчення школи-інтернату кошти, проте, нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався. Як встановлено апеляційним судом, у придбаному у такий спосіб житловому будинку [PERSON] не зареєстрована, а зареєстрована, згідно паспорту, за місцем знаходження Городнянської спеціалізованої школи -інтернату 1-Ш ступенів у [ADDRESS], що підтверджується наявною у справі копією паспорту відповідача, оригінал якого досліджений апеляційним судом (а.с.9-10). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Як встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи наявні акти обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON], в яких зазначено, що санітарний стан житлового приміщення незадовільний. Разом з [PERSON] проживають її діти - [PERSON] та [PERSON]. Сім'я проживає за рахунок соціальних виплат. Батько дітей знаходиться в місцях позбавлення волі. Мати неодноразово попереджали, вчили, проводили бесіди стосовно неналежного виховання дітей, наведення ладу в будинку, заготівлі палива та придбання у достатій кількості продуктів харчування. В ході обстеження виявлено неналежне виховання дітей, недотримання санітарно - гігієнічних норм. ( а.с. 16-19). Відповідно до характеристики від 03.04.2017 року № 03-05/88, виданої Кучинівською сільською радою Щорського району Чернігівської області, [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Проживає за рахунок соціальних виплат на дитину. В особистому селянському господарстві до 2016 року утримувала козу, свиней. На даний час ніякої живності не тримає, присадибна ділянка не обробляється. В громадських місцях веде себе задовільно, але в сільську раду останнім часом надходили повідомлення про неналежне виконання нею своїх батьківських обов'язків. Завжди має неохайний вигляд діти недоглянуті. В помешканні тепло, але санітарно - гігієнічні норми не витримуються, білизна та одяг брудні. Запас продуктів харчування незначний, діти не забезпечені повноцінним харчуванням. На профілактичні бесіди фахівця із соціальної роботи реагує адекватно, але покращення умов проживання дітей не відбувається. (а.с. 11). Перевіряючи аргументи, доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Городнянського районного суду від 17.02.2014 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зазначена справа № 749/1336 була витребувана апеляційним судом з Городнянського районного суду Чернігівської області та досліджена в судовому засіданні. Проте, ухвалене у справі № 749/1336 заочне рішення не є преюдиціальним при вирішенні справи про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] та доньки [PERSON]. Як убачається з матеріалів справи, 03 травня 2017 року органом опіки та піклування Щорської районної державної адміністрації був наданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 2). Проте, цей досліджений апеляційним судом висновок не містить ніякої конкретної інформації, та носить суто формальний характер із дублюванням майже однакової інформації з наявних у справі документів. У висновку відсутні посилання на прямі і достовірні та безспірні належні і допустимі докази, які б могли беззаперечно засвідчити про вжиття органом опіки та піклування, органом місцевого самоврядування за місцем проживання [PERSON] вичерпних заходів, спрямованих на захист законних прав та інтересів дітей відповідача. Зокрема, у матеріалах справи наявні рішення виконавчого комітету Кучинівської сільської ради про неналежне виховання дітей в сім»ї [PERSON] (а.с.7,8), однотипні акти обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] (а.с.14-19, 38,39), акти оцінки потреб на двох дітей та її сім»ї (а.с.22-27), які у сукупності лише констатують ті обставини, що сім»я перебуває у скрутному матеріальному стані, відсутні у достатній кількості продукти харчування, дитина не доглянута, а дитину у лікарні відповідач не провідувала. Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім»ям» встановлено, що цей Закон спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім»ям. Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, органом опіки та піклування не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду чи вирішувалось питання про призначення і виплату допомоги [PERSON] та її двом малолітнім дітям у відповідності до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім»ям», чи призначалась їй така допомога, а якщо не призначалась, то з яких причин; чи роз»яснювалось [PERSON] про необхідність звернення до служби соціального захисту населення, чи надавалась їй допомога, зважаючи на інтереси дітей, у оформленні документів для отримання грошової допомоги та чи вона її отримує. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] закінчила курс навчання у Замглайськму аграрному професійно-технічному училищі, що у Ріпкинському районі, Чернігівської області та отримала спеціальність кухар- кондитер. Проте, як встановлено судом, диплом про закінчення училища дотепер знаходиться в училищі, оскільки [PERSON] його не забрала своєчасно. Училище знаходиться у стадії ліквідації і [PERSON] диплом може втратити, але ці життєво важливі для [PERSON] обставини при вирішенні питання про позбавлення її батьківських прав не з»ясовувались і не вирішувались. Разом з тим, наявність диплому може вплинути на можливість реальної допомоги [PERSON] у працевлаштуванні. Як встановлено апеляційним судом, на час розгляду справи у суді першої інстанції допомога [PERSON] у працевлаштуванні не надавалась і питання улаштування її сина [PERSON] до дитячого садочку не вирішувалось. Як пояснила у апеляційному суді [PERSON], вона проживає у [ADDRESS], який відповідач придбала у Кучинівської сільської ради за власні отримані за час проживання у школі - інтернаті кошти, проте, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу цього будинку з нею укладено не було. Належних і допустимих доказів на підтвердження правового статусу перебуваючого у фактичному володінні та користуванні [PERSON] жилого будинку [ADDRESS], - матеріали справи не містять (а.с.12,13). Як встановлено апеляційним судом, у придбаному у такий спосіб житловому будинку [PERSON] не зареєстрована, а зареєстрована, згідно паспорту з 01 вересня 2011 року за місцем знаходження Городнянської спеціалізованої школи -інтернату 1-Ш ступенів у [ADDRESS]. (а.с.9-10). Як встановлено апеляційним судом, у матеріалах справи відсутні докази про надання допомоги [PERSON] у вирішенні питання реєстрації її та дітей у придбаному нею будинку органами виконавчої влади та місцевого самоврядування і не доведено надання відповідачеві допомоги у належному оформленні цього будинку. Відповідно до ч. 6 статті 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування. Вказаний висновок є рекомендаційним, і суд може ухвалити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Надані представником позивача копії постанов Щорського районного суду Чернігівської області від 18 березня 2013 року, від 16 грудня 2016 року, від 15 травня 2017 року, а також копія повідомлення про початок досудового розслідування Сновського відділення поліції від 26 травня 2017 року, копія рапорту о/у Сновського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області від 25 квітня 2017 року не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, враховуючи, що зазначені докази не були досліджені судом першої інстанції, а надані вже під час апеляційного перегляду справи. Поважних причин ненадання цих доказів суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено. Окрім того, постанова суду від 18 березня 2013 року не стосується розгляду питання позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дітей [PERSON] та [PERSON]. Апеляційний суд приймає до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та її представник пояснили, що вона дійсно певний проміжок часу неналежно приділяла увагу своїм малолітнім дітям, враховуючи її вік та те, що вона є сиротою, проте в подальшому він має наміри приділяти належну увагу вихованню дітей. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При розгляді даної справи апеляційний суд враховує вимоги статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, де, зокрема, зазначено,що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до п. 1 ст. 9 Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно до п. 2 ст. 9 Конвенції визначено, що під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Враховуючи викладене, апеляційний суд виходить із того, що справи про позбавлення батьківських прав мають вирішуватися з дотриманням гарантій, встановлених також ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 р. у справі "Савіни проти України" наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У справі «Мамчур проти України» заявник скаржився на втручання у його батьківські права, зокрема право на опікування дитиною та доступ до спілкування з нею, а також право на виховання дитини. Крім того, він скаржився за статтею 14 Конвенції, що під час здійснення права на повагу до сімейного життя його було піддано дискримінації через його інвалідність. Заявник також стверджував, посилаючись головним чином на пункт 1 статті 6 Конвенції, що судові розгляди його справи були несправедливими. Суд не погодився з висновками національних судів, в основу яких покладено обмежений підхід органів влади при розгляді скарг заявника щодо питання доступу. З огляду на ситуацію на той час органи влади повинні були владнати ситуацію, а саме допомогти заявнику у спілкуванні з дитиною та реалізувати батьківські права у повному об'ємі. Те, що органи влади не зробили цього, позбавило заявника відповідних правових гарантій щодо його батьківських прав Крім того, Суд у своєму рішенні по цій справі постановив, що було порушено статтю 8 Конвенції з огляду на необгрунтоване встановлення опіки над дитиною заявника. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Окрім того, суд відзначає, що відповідач проявляє материнські почуття до дітей, не бажає з ними розлучатись і вчиняє певні дії для забезпечення їм необхідних умов проживання, які хоча і не є достатніми, але мають бути взяті до уваги судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що хоча в цілому відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки у зв»язку із вкрай складним матеріальним станом, з огляду на обставини цієї справи у задоволенні позову слід відмовити, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і виконувати свої батьківські обов'язки сумлінно, а також поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. За таких обставин, висновок оскаржуваного рішення про умисне винне ухилення [PERSON] від виховання та утримання своїх малолітніх дітей є передчасним і у суду першої інстанції, зважаючи на сукупність обставин даної конкретної справи, не було достатніх доказів та правових підстав для вжиття крайнього заходу - позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо обох малолітніх дітей. Ухвалою судді апеляційного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2017 року відповідно до положень ст. 82 ЦПК України [PERSON] було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3520 грн. до ухвалення судового рішення апеляційним судом. Як вимогами ст.82 ЦПК України, так і положеннями ст.8 Закону України „Про судовий збір" визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. Враховуючи майновий стан [PERSON], а саме наявність двох малолітніх дітей, вкрай скрутний матеріальний стан відповідача, відсутність працевлаштування, апеляційний суд вважає за можливе звільнити [PERSON] від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Outcome: dismissed