Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

31 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа представник відділення АТ «ОТП Банк» м. Мерефа, в якому просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 15820 грн. 21 коп., три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 464 грн. 68 коп., інфляцію від простроченої суми заборгованості у розмірі 3418 грн. 84 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1462 грн., судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 25 липня 2013 року [PERSON] заволоділа належною їй банківською кредитною карткою банку АТ «ОТП Банк» та на протязі липня - серпня 2013 року зняла для власних потреб грошові кошти у розмірі 9470 грн. На прохання повернути кошти [PERSON] почала уникати зустрічей. 27 лютого 2014 року [PERSON] звернулася до міліції з заявою у відношенні [PERSON], однак за результатами перевірки кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. В березні 2015 року позивач отримала попередження банку про необхідність погашення заборгованості в розмірі 15820,21 грн. Вважає, що між нею та [PERSON] виникло грошове зобов'язання, в результаті якого відповідач, відповідно до положень ст. ст. 625, 1046-1049, 1167 ЦК України, повинна сплатити завдану матеріальну та моральну шкоду, інфляційні та три проценти річних, а також витрати на правову допомогу та судовий збір. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Згідно даних адресно - довідкового бюро УМВС України в Харківській області, [PERSON] за адресою, зазначеною у позовній заяві: [ADDRESS], зареєстрованою не значиться (а.с. 16). Крім того, даний факт підтверджується листом Соколівського селищного голови, з якого вбачається, що [PERSON] знята з реєстрації в с. Соколово Зміївського району Харківської області з 06 травня 2014 року. В ході розгляду справи позивачем було надано до суду адресу фактичного місця мешкання відповідача [PERSON], а саме: [ADDRESS]. Однак, відповідно до акту обстеження вказаного домоволодіння, було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані та мешкають інші особи. Враховуючи вищевикладене, відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до положення ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Представник третьої особи відділення АТ "ОТП Банк" м. Мерефа у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки відповідач не з'явилася в судове засідання, про дату, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити та зазначила, що працювала разом із [PERSON] В певний час [PERSON] почала проявляти до неї наміри спілкування та запропонувала зустрітись. Так, 25 липня 2013 року відповідач повідомила, що у неї хворий чоловік та попросила запозичити їй кошти. Вони разом пішли до банкомату де вона зняла кошти на запозичила [PERSON] 130 грн., на настпний день з'ясувала, що в неї зникла кредитна карта, до міліції звернулась у лютому 2014 року, після повідомлення банку про необхідність сплатити заборгованості за кредитом. Вислухавши пояснення позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що між нею та [PERSON] виникло грошове зобов'язання в контексті ст. 1049 ЦК України, внаслідок невиконання якого з відповідача належить стягнути матеріальну та моральну шкоду, а також кошти, передбачені ст. 625 ЦК України. На обґрунтування позовних вимог позивачем надано копію постанови про закриття кримінального провадження від 21 липня 2014 року, з якої вбачається, що кримінальне провадження № 1201422043000833 від 28 лютого 2014 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, а також пояснення [PERSON], викладені на ім"я начальника Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області про домовленість між нею та [PERSON] щодо обставин користування банківською карткою, належною останній, та умов повернення грошових коштів. ( а.с. 6,7) Крім того, в матеріалах справи міститься попередження ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ім'я [PERSON] про те, що станом на 28 травня 2015 року сума заборгованості за кредитним договором № [NUMBER] складає 15820,21 грн. (а.с. 10), а також звіт - рахунок за період з 19 липня 2013 року по 18 серпня 2013 року. (а.с. 11) Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року. (справа № 6-63 цс13). Законодавець в п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків зазначив факт завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Тобто, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є юридичний склад, до якого входять дія (бездіяльність) особи, наявність шкоди та причинного зв'язку між дією та шкодою, що виникла. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вказане правило стосується деліктних правовідносин. Позивач же у позовній заяві посилається на існування між нею та відповідачем зобов"язальних правовідносин. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз"яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно роз"яснень, наданих у п. п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Що стосується вирішення питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 1462 грн., суд виходить з наступного. Так, статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про укладення [PERSON] договору про надання юридичних послуг або участь адвоката у судовому засіданні. Не зверталася позивач [PERSON] до суду також і з усною чи письмовою заявою про допущення до участі в розгляді даної справи адвоката, що надає правову допомогу, та постановлення з цього приводу відповідної ухвали суду матеріали справи не містять. За таких обставин у суду не має підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 1462 грн., оскільки такі кошти не можуть вважатися витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем, у відповідності до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував той факт, що між нею та відповідачем [PERSON] виникли зобов'язальні правовідносини. Навпаки, із наданої копії постанови про закриття кримінального провадження від 21 липня 2014 року вбачається, що письмових угод про передачу та отримання грошових коштів чи банківської карти позивачем та відповідачем не укладалось. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач виходить лише з припущення того, що в результаті дій [PERSON] їй завдано матеріальну шкоду на суму 15820,21 грн. та моральну шкоду на суму 5000 грн., що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому відсутні правові підстави у задоволенні позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу, що главою 71 ЦК України взагалі не передбачено такий вид відповідальності за невиконання договору позики, на який посилається позивач у позовній заяві, як відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в позові у повному обсязі, то і відсутні правові підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесених нею судових витрат у зв'язку із розглядом даної справи.

Outcome: dismissed