Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.10.2017 року його було прийнято на посаду старшого статистика відділу забезпечення діяльності Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції. 18.10.2017 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням. В останній робочий день позивач був на роботі, отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку, але при цьому розрахунок з ним проведений не був. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати, починаючи з 19.10.2017 року по 06.03.2018 року включно у розмірі 54322, 90 грн. 15.06.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог, зважаючи на те, що в день звільнення позивачу був виданий обхідний лист, який було повернуто лише 27.02.2018 року. В цей же день було здійснено нарахування заробітної плати, а 06.03.2018 року її виплачено. Вважає, що підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку немає, оскільки саме з вини позивача не було виплачено грошові кошти. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позов, просили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позов просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 05.10.2017 року був прийнятий на посаді старшого статистика відділу забезпечення діяльності Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, що підтверджується наказом № 395 від 02.10.2017 року. 19.10.2017 року [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 423 від 18.10.2017 року. В останній робочий день [PERSON] були видані копія наказу про звільнення від 18.10.2017 року та трудова книжка. При звільненні розрахунок з позивачем не був проведений, нарахування було здійснено лише у лютому 2018 року, а виплачено грошові кошти 06.03.2018 року, що підтверджується розрахунковим листом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв"язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як встановлено при розгляді справи, з 19.10.2017 року позивача [PERSON] звільнено з займаної посади і при звільненні з ним не був проведений розрахунок. Нарахування та виплата грошових коштів була проведена лише 06.03.2018 року. В обґрунтування невиплати своєчасно заробітної плати відповідач наводить причини, а саме несвоєчасне повернення позивачем обхідного листа, який було повернуто лише 27.02.2018 року, а тому саме після цього і було здійснено нарахування грошових коштів та їх виплата. Але суд вважає, що несвоєчасне повернення обхідного листа не є підставою для порушення строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру грошових коштів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то слід зазначити наступне. Позивачем в обґрунтування позовних вимог був наданий розрахунок середнього заробітку. Так, за період роботи позивача йому була нарахована заробітна плата у розмірі 5146, 40 грн., працював позивач 9 робочих днів. Таким чином, розмір заробітної плати за один робочий день становить 571, 82 грн. Весь період затримки виплати заробітної плати становить 95 робочих днів. Виходячи з наведених розрахунків, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 54322, 90 грн. (95 днів х 571, 82 грн.). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved