Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У вересні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» пред'явило позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що 10 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № R52110216469В, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 193700 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі 10 травня 2019 року. Виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, згідно з п. 3.8, забезпечено заставою автомобіля KIA OPTIMA, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Проте [PERSON] належним чином не виконував свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, унаслідок чого станом на 09 вересня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 236942 грн. 87 коп., на яку нараховані 3% річних і інфляційні втрати в сумі 197954 грн. 76 коп. 08 липня 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») і публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 080715нв і договір відступлення прав вимоги за договорами застави № 080715зп. Позивач просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави та зобов'язати [PERSON] передати ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» предмет застави з комплектом ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2016 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON]. Заочним рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погоджуючись з рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що висновок суду про неповідомлення боржника та інших обтяжувачів про намір набути право власності на предмет застави не є правильним, оскільки у позивача не виникає право володіння автомобілем, а інші обтяжувачі заставного майна відсутні. Крім того, суд не зважив на направлення товариством повідомлення [PERSON] про відступлення права вимоги і вимоги про погашення заборгованості. Не погоджується з висновком суду про недоведеність вимоги у тому обсязі, який зазначений у позовній заяві; оскільки до позову доданий розрахунок заборгованості станом на дату відступлення права вимоги. Сплата штрафних санкцій і додаткова відповідальність за прострочення виконання платежу передбачена п. 4.10 кредитного договору і ч. 2 ст. 625 ЦК України. Особи, які беруть участь у справі, не з'явились у судове засідання, про час і місце якого повідомлені. Позивач подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника (вихідний № 14669 від 10 травня 2016 року), що свідчить про не підтримання раніше поданого клопотання від 27 квітня 2016 року про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції установив, що 10 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № R52110216469В, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 193700 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі 10 травня 2019 року. Виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, згідно з п. 3.8, забезпечено заставою автомобіля KIA OPTIMA, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (ас. 4-9, 63-66). Виконання зобов'язань кредитором підтверджено меморіальним ордером № 52908 від 10 травня 2012 року (ас. 9зворот). 08 липня 2015 року ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» і публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 080715нв і договір відступлення прав вимоги за договорами застави № 080715зп (ас. 11-15). Проте договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами не містить умов про предмет договору, його ціну і порядок оплати; а договір відступлення прав вимоги за договорами застави не містить предмету застави. Витяг з акту приймання-передачі документації вказує на передачу кредитного договору без зазначення суми заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведений факт сплати ним на користь первісного кредитора ціни договору; що відступлення прав вимоги відбулось саме за договором застави, який був укладений між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON]; а також не надано належних доказів на підтвердження факту пред'явлення вимоги відповідачу про виконання порушеного зобов'язання або передачу предмету обтяження. Крім того, на час укладення договору відступлення права вимоги відповідач [PERSON] не був власником спірного автомобіля. Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 589 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII "Про заставу" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Судом установлено, що з 29 серпня 2013 року [PERSON] не сплачував щомісячні платежі за кредитом та відсотки за користування ним, унаслідок чого у нього виникла заборгованість. Відповідно до вимог пункту 5.2 договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 080715нв позивач і публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» підписали акт приймання-передачі документації (додаток № 1), який є підтвердженням відступлення прав вимоги за кредитними зобов'язаннями, в тому числі за кредитним договором № R52110216469В щодо зобов'язання [PERSON] перед кредитором (ас.16). Таким чином, висновок суду першої інстанції про не надання позивачем належних та допустимих доказів щодо виникнення у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 10 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON], не відповідає обставинам справи і спростовується письмовими доказами. Судом також установлено, що в період з 08 липня 2015 року до дня розгляду справи судом [PERSON] не здійснював платежі відповідно до умов кредитного договору. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Проте суд першої інстанції, відмовляючи у позові з тих підстав, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження факту пред'явлення вимоги відповідачу про виконання порушеного зобов'язання або передачу предмету обтяження, на порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин вказані норми матеріального права, не врахував правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України, і не навів відповідних мотивів щодо відступлення від правової позиції, викладеної у справі № 6-979цс15. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав у нового кредитора права вимоги до [PERSON], не врахувавши те, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд установив, що укладаючи договір відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти кредитування. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. На підтвердження розміру заборгованості, яка утворилась станом на 08 липня 2015 року, позивачем наданий розрахунок, згідно з яким розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № R52110216469В від 10 травня 2012 року перед новим кредитором складає 236942 грн. 87 коп., з яких 186603 грн. 36 коп. заборгованість за тілом кредиту, 23221 грн. 51 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 27118 грн. комісія за РО (ас.160). Розмір заборгованості, визначений товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», відповідачем не спростований. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем розміру заборгованості. Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 р. у справі № 6-113цс14, від 2 вересня 2015 року № 6-369цс15). Позивачем наданий розрахунок інфляційних втрат на суму боргу 177662 грн. 06 коп. та трьох процентів річних 20292 грн. 70 коп. станом на 09 вересня 2015 року, тобто на час складання позовної заяви, що не суперечить закону (ас. 17, 18). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України). Відповідно до вимог статті 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до вимог частини третьої статті 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Судом правильно установлено, що 27 грудня 2012 року предмет застави - автомобіль KIA OPTIMA, 2011 року випуску, був відчужений, власником його є [PERSON]. Тобто, [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі (ас. 101-102). Проте на порушення вимог ст. 33 ЦПК України суд першої інстанції не залучив до участі у справі [PERSON] як співвідповідача. Апеляційний суд на стадії апеляційного розгляду немає повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми матеріального і процесуального права, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового рішення. Ураховуючи, що [PERSON] не є належним відповідачем; новий власник [PERSON] залучений судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, тому не може відповідати за вимогами позивача, пред'явленими у даній справі; апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави з підстав, що позов пред'явлений не до тієї особи.

Outcome: partial