Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON], який представляє інтереси [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON], та [PERSON], не чинити перешкоди працівникам Приватного підприємства "Луги" у проведенні інвентаризації належних [PERSON], житлового будинку і господарських будівель та геодезичної зйомки земельної ділянки, площею 0,03 га, які знаходяться в [ADDRESS], шляхом їх допуску для огляду, обмірів кожного з об'єктів домоволодіння та земельної ділянки. Стягнути з відповідачів в користь [PERSON], в солідарному порядку судові витрати по справі. В основу позовних вимог [PERSON], зіслався на те, що згідно записів книги відсутніх з 1986 року, порядковий номер 8 в с. Небилів [PERSON], [INFO] проживаючому в Естонській Республіці належить житловий будинок, загальною площею 80 кв.м., 1920 року побудови, який розташований на земельній ділянці, площею 0,03 га. Актом, складеним 13 червня 2015 року комісією Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області підтверджується, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та користувачем земельної ділянки в [ADDRESS]. Для оформлення Реєстраційною службою Рожнятівського районного управління юстиції права власності на житловий будинок та господарські будівлі і земельну ділянку на позивача необхідно провести інвентаризацію домоволодіння та геодезичну зйомку земельної ділянки. 13 червня 2015 року працівники Приватного підприємства "Луги" [PERSON], та [PERSON], разом з ним, [PERSON], та спеціалістом-землевпорядником Небилівської сільської ради [PERSON], прибули на місце в [ADDRESS] для проведення інвентаризації домоволодіння та геодезичної зйомки земельної ділянки. Однак, відповідачі по справі, домоволодіння яких розташоване по сусідству з домоволодінням [PERSON], не дали змоги працівникам ліцензованої організації провести обстеження домоволодіння та земельної ділянки, мотивуючи тим, що позивач не має права на ці об'єкти права власності тому, що вони повинні належати їм. Актом, складеним комісією Небилівської сільської ради засвідчено факт вчинення відповідачами перешкод у проведенні інвентаризації домоволодіння та геодезичної зйомки земельної ділянки. На усні вимоги виправити вказані порушення відповідачі не реагують, тому він змушений звертатись до суду за захистом своїх законних прав. 18 листопада 2015 року [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким скасувати запис в книзі відсутніх під порядковим № 8 про те, що з 1986 року [PERSON], [INFO], проживаючому в Естонській ССР належить житловий будинок 1920 року (50 % зносу) загальною площею 80 м.кв., житлова площа 40 кв.м., дерев"яний, покритий бляхою. В задоволенні позову [PERSON], відмовити. Стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В основу своїх позовних вимог [PERSON], зіслався на те, що позивач не являється власником спірного домоволодіння. Так, запис в книзі відсутніх не являється документом власності на будинковолодіння, а запис в погосподарській книзі проведено помилково, без достатніх правових підстав. Згідно виписок з погосподарських книг за 1977 - 1979 р.р. суспільна група спірного господарства - колгоспник, голова сім»ї [PERSON] вибув 10 березня 1976 року в Єстонську PCP на роботу, також стоїть відмітка, що сім'я [PERSON] ( дружина, чотири сина та три дочки ) 15 травня 1978 року вибули на проживання в Естонську PCP. З виписки з погосподарської книги за 1983 - 1985 р.р. вбачається, що зазначене господарство відноситься до суспільної групи - колгоспник, що сім»я [PERSON] в 1975 році вибула на проживання в Естонську PCP і що співвласником будинку є [PERSON], яка доводилася йому марір'ю. Він, вважає, що оскільки позивач вибув на постійне проживання в Естонську PCP, то вибув з членів колгоспного двору, і тим самим втратив право на частку у майні колгоспного двору. Вважає, що сільська рада, не правомірно внесла вищезазначений запис. Починаючи з 1978 року, його бабуся [PERSON], яка померла [INFO] року, а після її смерті його мати [PERSON] яка померла [INFO] року, були власниками спірного будинковолодіння. За таких обставин, він є спадкоємцем належного матері будинковолодіння, тому змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В процесі розгляду справи [PERSON], заперечуючи проти зустрічного позову, подав заяву в якій послався на те, що відповідно до записів в погосподарських книгах за 1961 - 1963 роки [PERSON], був членом господарства [PERSON], починаючи з 1964 року по 1985-й рік за ним відкритий окремий погосподарський номер з суспільною групою господарства - колгоспник. Станом на 1983 - 1985 роки, погосподарська книга № 5, особовий рахунок № [NUMBER], суспільна група господарства - колгоспник, [PERSON], записаний головою сім'ї, до складу якої входять: дружина [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO] р. н., дочка [PERSON], [INFO] р. н., дочка [PERSON]. [INFO] р. н. та син [PERSON], [INFO] р. н. З 1986 року згідно записів книги відсутніх, порядковий номер № 8 в с.Небилів [PERSON], [INFO], проживаючому в Естонській PCP належить житловий будинок 1920 року (50% зносу) загальною площею 80 кв. м., житлова площа 40 кв. м., дерев'яний, покритий бляхою. Стоїть відмітка, що будинок записаний згідно заповіту. Всього землі 0.03. Відповідно до записів в погосподарських книгах за 1953-1982 роки [PERSON] мала окремий погосподарський номер з суспільною групою господарства робітник, колгоспник і починаючи з 1964 року у її власності записана 1/2 частина житлового будинку та співвласником вказаний [PERSON] Мати позивача [PERSON], не записана членом господарства ні в колгоспному дворі [PERSON], ні в колгоспному дворі [PERSON] тому що, вона була членом іншого двору, за яким був зареєстрований окремий житловий будинок. Вважає, що спадкодавець [PERSON], з 1986 року по 2013 рік не ставила вимогу про зміну реєстрації житлового будинку з [PERSON] на неї, цим самим пропустила трирічний строк позовної давності, передбачений ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ст.256 ЦК України, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, крім того доповнив, що згідно вимог цивільного і спеціального закону вбачається, що [PERSON] є законним власником житлового будинку, а мати позивача [PERSON] помилково була записана в 1985 році співвласником будинку (не відомо якої частини) і в 1986 році ця помилка Небилівською сільською радою була виправлена. Крім того, мати позивача [PERSON], померла [INFO] року, і він заявляє позов як спадкоємець за законом. Згідно пояснень [PERSON], [PERSON] не проживала в цьому будинку, у неї був власний будинок, в якому проживала з чоловіком, після смерті чоловіка проживала одна. Він приїхав в Україну після смерті [PERSON], і все закрив. Не згідний з позовом [PERSON], бо цей будинок належить їм згідно заповіту. У судовому засіданні відповідач-позивач [PERSON], позов [PERSON], не визнав, а свій позов підтримав, з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. Суду додатково пояснив, що від народження і на протязі сорока років здійснював користування спірним будинковолодінням, вважаючи його своєю власністю. Він, провів перекриття будинку, який був в занедбаному стані. Позивач [PERSON] доводився зятем [PERSON], і ніякого відношення до будинку не має. Він ніколи не приїздив в село, не знає де похована [PERSON] Про те, що [PERSON], записаний власником цього будинку ні його мати ані він навіть не здогадувались, оскільки відкрито володіли будинком. Вважає, що сільська рада не вправі була вносити такий запис в погосподарській книзі, оскільки позивач вибув з членів колгоспного двору у 70-их роках і з того часу в селі не появлявся. У судовому засіданні відповідачка [PERSON], позов [PERSON], не визнала, а позов [PERSON], підтримала. Суду пояснила, що вони з чоловіком користуються спірним будинковолодінням, вважаючи його своєю власністю. Вони здійснювали догляд за [PERSON], та проводили її поховання. ЇЇ чоловік провів перекриття будинку, який був в занедбаному стані. Позивач, є зятем [PERSON], і ніякого відношення до будинку не має. Він ніколи не приїздив в село, не знає де похована [PERSON] Представник Небилівської сільської ради в судове засідання не прибув, сільський голова подав заяву з якої видно, що він просить справу розглядати у відсутності представника сільради ради. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON], слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON], необхідно задоволити виходячи з наступного. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Згідно з ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до записів в погосподарських книгах за 1961 - 1963 роки [PERSON], був членом господарства [PERSON], починаючи з 1964 року по 1985-й рік за ним відкритий окремий погосподарський номер з суспільною групою господарства - колгоспник. Станом на 1983 - 1985 роки, погосподарська книга № 5, особовий рахунок № [NUMBER], суспільна група господарства - колгоспник, [PERSON], записаний головою сім'ї, до складу якої входять: дружина [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO] н., дочка [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO] р. н., син [PERSON], [INFO] р. н., дочка [PERSON], [INFO] р. н., дочка [PERSON]. [INFO] р. н. та син [PERSON], [INFO] р. н. З 1986 року згідно записів книги відсутніх, порядковий номер № 8 в с. Небилів [PERSON], 1938 р. н., проживаючому в Естонській PCP належить житловий будинок 1920 року (50% зносу) загальною площею 80 кв. м., житлова площа 40 кв. м., дерев'яний, покритий бляхою. Стоїть відмітка, що будинок записаний згідно заповіту. Всього землі 0.03 га. (а.с.10-13) Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тому до даних правовідносин слід застосувати і норми цивільного законодавства, яке діяло на час виникнення цих відносин, тобто норми ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до ст.120 ЦК України 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» , спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. До набрання чинності Законом України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору із цих підстав до 01 липня 1990 року. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та ст. 123 ЦК УРСР 1963 року спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Закон України «Про власність », який набрав чинності 15 квітня 1991 року, встановлював єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи і його дія не поширюється на майно, яке придбано раніше. Крім того, станом на 15 квітня 1991 року виникнення права власності на житлові будинки не залежало від реєстрації цього права. З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок був у власності колгоспного двору. Позивач [PERSON], не проживає у вищевказаному будинку з 1976 року, та не брав участь у веденні спільного господарства колгоспного двору. Згідно з п. 4.5 Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року № 380, для реєстрації житлових будинків (приміщень) у сільській місцевості бюро технічної інвентаризації зобов'язане: на основі рішення виконкому Ради народних депутатів провести первинну реєстрацію житлових будинків (приміщень); реєстрація житлового будинку за членами колгоспного двору проводиться з урахуванням рівності часток усіх членів двору (в т.ч. неповнолітніх і непрацездатних), зазначених у подвірному списку, виписці з нього, довідці; облік житлових будинків (приміщень), що належать членам колгоспу, ведеться в реєстрових книгах фонду особистої власності, реєстраційне посвідчення видається тільки за наявності письмової згоди всіх членів двору, за неповнолітніх членів двору згоду дають їх батьки (усиновителі) або опікуни. Згідно з чинною на той час ст.126 ЦК України 1963 р. працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Таким чином, суд приходить до переконання, що, [PERSON], як працездатний член колгоспного двору втратив право на частку в майні двору, оскільки він не брав участі у веденні спільного господарства двору, оскільки вибув 10 березня 1976 року (а його сім"я у 1978 році), в Єстонську PCP на постійне місце проживання , у зв"язку з чим втратив право на частку у майні колгоспного двору, тому позов в частині усунення перешкод в користуванні домоволодінням безпідставним. Посилання представника позивача на те, що [PERSON], пропущений строк звернення до суду не заслуговують на увагу, враховуючи наступне. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу I Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Оскільки [PERSON], дізнався про порушення свого права у 2015 році, Закон України від 20 грудня 2011 року N 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", яким виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України набрав чинності 15 січня 2012 року, а з позовом до суду він звернувся 18 листопада 2015 року, тобто в межах трирічного строку з дня набрання чинності цим Законом, позовна давність ним не пропущена. Що стосується зустрічних позовних вимог, то суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 р. № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25. 05. 1990 № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім»ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За приписами п. п.9, 10 Вказівок про порядок ведення погосподарського обліку, сільськими Радами народних депутатів, затверджених Постановою Держкомстату СРСР №69 від 25.05.1990, особові рахунки господарств в погосподарській книзі відкриваються під час закладки книг станом на 1 січня на всіх постійно проживаючих на території сільської ради осіб. Всі записи в особових рахунках проводяться безпосередньо в господарствах. На кожне господарство, включаючи господарства постійно проживаючих квартирантів, відкривається окремий особовий рахунок. Окремим господарством вважаються спільно проживаючі особи (сім»я), які ведуть спільне домашнє господарство. В погосподарську книгу (форма №1) записуються члени господарств всіх суспільних груп (господарства колгоспників, робочих, службовців і т.д), які постійно проживають на території сільської ради, незалежно від наявності у них будівель, садиб і худоби. Відповідно до п.10 названих вище Вказівок, ведення записів без відвідання господарства не допускається. Згідно п.п.33,34 названих вище Вказівок, в рядку 23 «відмітка про членів господарства, що зовсім вибули з господарства» робиться на протязі року і перевіряється під час обходу дворів станом на 1 січня; в рядку 24 «відмітка про осіб, які заново прибули на територію сільської ради» робиться відмітка про осіб , які прибули на постійне проживання. Відмітка проводиться на протязі року по прибуттю осіб і перевіряється під час обходу дворів. Отже, за обставин, які підтверджували факт виїзду [PERSON] разом з сім"єю з колгоспного двору на постійне місце проживання в іншу республіку , запис в книзі відсутніх під порядковим № 8 про те, що з 1986 року [PERSON], [INFO], проживаючому в Естонській ССР належить житловий будинок 1920 року (50 % зносу) загальною площею 80 м.кв. , житлова площа 40 кв.м., дерев»яний, покритий бляхою, є протиправним, тому його слід скасувати. Акт, який складений 13 червня 2015 року комісією Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області в якому зазначено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та користувачем земельної ділянки в [ADDRESS] суд не бере до уваги і вважає його недопустимим доказом , оскільки право власності на домоволодіння не може бути підтверджено таким документом. У відповідності до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. В силу дії ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальні засади цивільного законодавства визначені ст. 3 ЦК України, пунктом 6 якої визначено справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожної особи на справедливий суд. А тому обов'язковим елементом справедливого судового розгляду є мотивація всіх доводів сторін у справі. Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в проведенні інвентаризації домоволодіння та геодезичної зйомки земельної ділянки слід відмовити, а позов [PERSON] задоволити. За правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, лише у разі ухвалення рішення на її користь. На підставі ст.126 ЦК України в редакції 1963 року,

Outcome: dismissed