Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ "Пересувна механізована колона-6 "Поліськсільбуд" про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював у відповідача на посаді виконавця робіт у період з 12.10.2015 року по 10.06.2016 року, був звільнений з займаної посади за власним бажанням. При звільненні відповідачем не був проведений розрахунок, а позивачу повідомили про те, що при звільненні з нього було утримано 7395, 00 грн. у зв"язку з крадіжкою будівельних інструментів. Але позивач вважає такі дії відповідача незаконними, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 7395, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач у період роботи на підприємстві був матеріально відповідальною особою. За період його роботи відбулася крадіжка будівельних інструментів, у зв"язку з чим з його заробітної плати було відраховано 7395, 00 грн. При звільненні з позивачем був проведений розрахунок у повному обсязі, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.10.2015 року по 10.06.2016 року включно працював на посаді виконавця робіт, що підтверджується трудовою книжкою та відповідними наказами. 10.06.2016 року позивач [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням. У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що з ним при звільненні не був проведений розрахунок у повному обсязі, заробітна плата за останній місяць у розмірі 7395, 00 грн. була утримана відповідачем, у зв"язку із крадіжкою на підприємстві будівельних інструментів, але позивач з такими діями відповідача не згоден, що і стало підставою для звернення його до суду. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує про те, що позивач на момент роботи був матеріально відповідальною особою, а тому відповідач правомірно здійснив відрахування з його заробітної плати шкоди, завданої крадіжкою будівельних інструментів. Так, відповідно до Наказу № 192 [PERSON] був прийнятий на посаду виконавця робіт з 12.10.2015 року з випробувальним терміном 1 місяць. В той же день позивача було ознайомлено з посадовою інструкцією виконавця робіт. Згідно із посадовою інструкцією виконавця робіт (п. 2 Інструкції) передбачено такі обов"язки: здійснювати безпосереднє керівництво будівництвом; складати заявки на будівельні машини, транспорт, засоби механізації, матеріали, конструкції, деталі, інструмент, інвентар і забезпечувати їх ефективне використання; організовувати приоб"єктне складське господарство й охорону матеріальних цінностей. Також з позивачем був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 12.10.2015 року, відповідно до умов якого працівник, що займає посаду виконроба, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення та зберігання довірених йому підприємством (установою, організацією) матеріальних цінностей, і у зв"язку з викладеним зобов"язується: - дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей підприємства (установи, організації) і вживати заходів щодо запобігання шкоди; - своєчасно повідомляти адміністрації підприємства (установи, організації) про всі обставини, що загрожують забезпеченню довірених йому матеріальних цінностей; - вести облік, складати і подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; - брати участь в інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей. Таким чином, позивач має безпосереднє відношення до збереження матеріалів та інструменті, ввірених йому. Крім того, сам факт порушення позивачем своїх посадових обов"язків та умов Договору про індивідуальну матеріальну відповідальність полягає у тому, що за наслідками інвентаризації ввірених позивачу цінностей, що підтверджується Актом від 10.06.2016 року, виявлено нестачу у розмірі 7395, 00 грн. Вказаний акт підписаний усіма членами комісії та під особистий підпис ознайомлено позивача, жодних заперечень позивачем на викладене в Акті подано не було. За час роботи позивача на підприємстві жодного письмового повідомлення до адміністрації підприємства про обставини, що загрожують збереженню довірених йому матеріальних цінностей не надходило. Відповідно до ст.. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов"язків. Статтею 136 КЗпП України визначено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден із відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, за наслідками інвентаризації, з дотриманням термінів відповідачем було видано Наказ від 10.06.2016 року № 77, відповідно до пункту 2 якого визначено утримати із заробітної плати [PERSON] суми у розмірі 7397, 25 грн. Відповідно до довідки про доходи позивача від 22.07.2016 року № 576 середня заробітна плата позивача становить 10262, 71 грн., сума завданої підприємству шкоди становить 7397, 25 грн., що не перевищує розмір середньої заробітної плати. Отже, при видачі наказу № 77 від 10.06.2016 року відповідачем не було порушено жодних норм діючого законодавства. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв′язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати, оскільки дії відповідача у даному випадку є законними та правомірними, то і підстав для стягнення моральної шкоди також не вбачає, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] і у цій частині повинно бути відмовлено. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed