Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору від 04.06.2010 року посилаючись на те, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Відповідач порушує зобов`язання за кредитним договором, станом на 20 травня 2019 року заборгованість складає 31 856,11 грн., з яких: 12 440,01 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5 498,15 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11 924,80 грн. пеня за прострочене зобов`язання, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф ( фіксована частина), 1493,15 грн. штраф ( процентна складова). Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору у розмірі 31 856,11 грн. та судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, причина неявки невідома. Відзив на позовну заяву відповідно до норм ст. 178 ЦПК України не надала, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не надходило. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились, з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підтвердження факту укладення з відповідачкою кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену анкету - заяву відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 04 червня 2010 року, відповідно до якої відповідач погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Відомостей про те, що відповідач бажає отримати від позивача кредит, його розмір та відомості про отримання кредитної картки чи кредитних коштів вказана заява не містить (а.с.12). На підтвердження розміру заборгованості [PERSON] позивачем надано розрахунок (а.с.8-11), згідно якого станом на 20.05.2019 року заборгованість складає 31 856,11 грн., а саме: 12 440,01 грн. заборгованість за тілом кредиту, 498,15 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11 924,80 грн. пеня за прострочене зобов`язання, 1993,15 грн. - заборгованість по судовим штрафам. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимогами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки у анкеті-заяві від 04.06.2010 року не зазначено яку саме послугу відповідач погодилася отримати від банку, чи бажає отримати кредит та в якому розмірі, до того ж, позивач не надав доказів того, що [PERSON] отримувала платіжну картку та кредитні кошти у розмірі 4200,00 грн., користувалася ними, номер отриманої нею картки, строк її дії та дату видачі, а надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача. Таким чином, позивачем не доведено, що під час підписання заяви-анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач [PERSON] була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами. Графи заяви щодо кредитної карти та кредитного ліміту належним чином не заповнені. Вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Крім того, банком надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», в якому зазначено умови обслуговування карток «Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», та «Унівесальна Gold», проте матеріали справи не містять відомостей щодо виду отриманої відповідачкою кредитної картки, що унеможливлює визначення розміру відсоткової ставки з користування кредитними коштами ( а.с. 13) Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено, що відповідач має заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі, зазначеному у позовній заяві, що становить 31 856,11 грн. На підтвердження заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок, який сам по собі не може бути єдиним та безумовним доказом розміру вказаної заборгованості за кредитним договором, зокрема, позивачем не надано виписки по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. До того ж, розрахунок не містить достатніх даних про особу, яка його здійснила, оскільки крім підпису цієї особи, інші ідентифікуючі дані (підпис, посада) відсутні. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 року у справі № 315/353/17. Інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано. Відповідно до ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору та досягнення сторонами згоди щодо істотних умов цього договору, отримання відповідачкою від позивача кредитних коштів у зазначеному ним розмірі та наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів, тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 31 856,11 грн., про що просить позивач, відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 207, 526, 610, 625, 638-639,1054 ЦК України та

Outcome: dismissed