Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

У зв`язку з тим, що при укладенні нею з АКБ "ТАС-Комерцбанк" кредитного договору № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року та додаткових угод до нього від 20 серпня 2007 року, 26 січня 2009 року, 24 квітня 2009 року, а також укладеного в якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, іпотечного договору № 1701/0807/71-020-Z-1 від 15 серпня 2007 року, не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, банком не виконано всіх належних імперативних норм і вимог закону, що порушує право позичальника, як споживача послуг, позивачка звернулася з даним позовом до суду і просить визнати недійсними вищевказані: кредитний договір, додаткові угоди до нього та іпотечний договір, а також скасувати заборону відчуження домоволодіння та земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Банацькою Л.І., зареєстровану в реєстрі за № 1907 та іпотеку накладену у зв`язку з укладенням між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] вищевказаного іпотечного договору, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек, судові витрати стягнути з відповідача. 30 грудня 2015 року представником позивачки [PERSON] подано доповнення до позовної заяви, в якій він зазначив, що про факт того, що банк ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, позичальник дізнався з висновку/розрахунку економічного дослідження оспорюваного кредитного договору, який виготовлено 04 серпня 2015 року виконавцем Мельником І.А. Крім того, 03 лютого 2017 року від [PERSON] , представника позивачки [PERSON] , надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просив залучити до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ПАТ "Омега Банк" (як правонаступника ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", а також просить визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги від 25 травня 2012 року, за кредитним та заохочувальним договорами, який укладено між ПАТ "Сведбанк" і ПАТ "Дельта Банк" та договір відступлення права вимоги від 15 червня 2012 року, який укладено між ПАТ "Сведбанк" і ПАТ "Дельта Банк" та договір відступлення права вимоги від 15 червня 2012 року, який укладено між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа Банк", в частині відступлення права вимоги до фізичної особи, не суб`єкта підприємницької діяльності - [PERSON] за оскаржуваними кредитним, додатками до нього та забезпечувальним договорами. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13 березня 2017 року вищезгадану заяву про збільшення позовних вимог повернуто [PERSON] . Ухвала набрала законної сили, оскільки оскаржувалася в апеляційному порядку, однак ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 13 березня 2017 року залишено без змін. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та доповненнях до позову, пояснила, що коли брала доларовий кредит, не знала, що долар на стільки виросте. Коли звернулася до банку з метою погашення хоча б 50% кредиту, їй було відмовлено. Після цього хотіла перевести кредит з доларового в гривневий, однак жоден банк не погодився таке зробити. Зазначила, що була постанова банку, в якій було вказано, що якщо особа не має доларових доходів, то і доларовий кредит така особа не може отримати. Оскільки оплату за кредитом вона і надалі здійснює в сумі, яка була визначена на день укладання договору, банк на поступки не іде, вона вимушена звернутися до суду. Зазначила також, що вона отримала в кредит 20900 доларів США, пенсійний фонд за рішенням суду стягує з пенсії по 900-1000 гривень, однак якщо врахувати всі платежі по кредиту, сплачено уже банку близько 23000,00 доларів США. Враховуючи вищевикладене, просить визнати договір недійсним, оскільки вважає його несправедливим, долар виріс, а тому вважає, що банк її обманув. Представник позивачки [PERSON] , адвокат Шаховський В.О., в судовому засіданні позов підтримав. Враховуючи наявну в матеріалах справи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності у даній справі вказав, що строк позовної давності не пропущено, такий строк починається з моменту, коли особа довідалася про порушення права, оскільки позивачка не є фахівцем по споживчому кредитуванню, а є споживачем фінансових послуг, то про порушення своїх прав вона дізналася лише 15 серпня 2015 року, після ознайомлення з висновком експертизи. Зазначив також, що оспорювані договір і додаткові угоди до нього мають бути визнані недійсними, оскільки своєю нечесною підприємницькою діяльністю, відповідач приносить шкоду позивачці. Так, банк не надав повної інформації про умови кредитного договору та умов іпотеки, таким чином ввівши позивачку в оману, наявною є така практика відповідача і по інших справах. Крім того зазначив, що у висновку економічного дослідження від 04 серпня 2015 року встановлені порушення умов договору відповідачем, порушення зазначені у висновку, що також є підставою для задоволення позову. Враховуючи, що на реальні умови договору, які встановлені вищевказаним висновком експерта, позивачка не погоджувалася, в силу вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.230 ЦК України, просить позов задоволити. Від представника відповідача АТ "Альфа-Банк", адвоката Захожого Т.В., до суду надійшло заперечення проти позову, в якому він зазначив, що сторони є вільними при укладенні договору та визначенні його умов. Так, при укладанні оскаржуваного кредитного договору, ініціатором укладення такого була саме позивачка, яка подала до банку відповідну заяву-анкету з метою отримання кредиту в сумі 20900 доларів США для придбання нерухомості терміном на 11 років. Банк заяву погодив, між позивачкою і банком було укладено кредитний договір, при укладанні якого банком було надано всю необхідну інформацію, передбачену "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" і своїм підписом під цим договором позивачка підтвердила, що усвідомлює та підтверджує, що умови кредитного договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є зрозумілими та справедливими. Протягом тривалого часу позивачка умови договору виконувала, про що вказують численні платежі в рахунок виконання взятих на себе зобов`язань. Усі договори між сторонами укладалися у письмовій формі, екземпляр яких надавався позичальнику, відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у якої встановлено не було. Крім того вказує, що Рівненським районним судом Рівненської області слухалася цивільна справа за позовом ПАТ "Альфа-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, який просить визнати недійсним позивачка. За наслідками розгляду справи судом 15 липня 2015 року було ухвалено рішення, яким позов банку задоволено повністю, стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Дане рішення оскаржувалося у апеляційному порядку і ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 19 жовтня 2015 року рішення Рівненського районного суду залишено без змін. Також представник відповідача вказує, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом пропущено строк позовної давності. Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник відповідача АТ "Альфа-Банк", адвокат Мелянчук В.А., позов не визнав, заперечив проти задоволення позову з причин, зазначених у запереченні проти позову, яке наявне у матеріалах справи. Пояснив, що при укладенні кредитного договору між сторонами було досягнуто усіх істотних умов. Зазначив також, що оскільки висновок експерта оцінюється відповідачем критично, заяву про застосування строків позовної давності підтримує, просить її застосувати. Щодо договору іпотеки зазначив, що таким передбачено страхування предмету іпотеки. Сукупна вартість кредиту, яка складається з відсотків, комісії і інших платежів в договорі вказано. Оплату за посвідчення нотаріусом договору у ньому вказати не могли. Відповідачка сплачувала кредит і до цього часу це робить відповідно до рішення суду. Вважає позов безпідставним, позивачкою пропущено строк позовної давності, тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 15 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1701/0807/71-020, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 20900 доларів США на строк з 15 серпня 2007 року по 14 серпня 2018 року включно, на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. Того ж 15 серпня 2007 року на забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору, між банком та позичальником було укладено іпотечний договір № 1701/0807/71-020-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області, за яким предметом іпотеки є домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер 5622682000:01:002:0334, що розташована на [ADDRESS] . 20 серпня 2007 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, згідно якої доповнено п.1.3. договору п.п.1.3.1 наступного змісту: "У випадку припинення трудових відносин позичальника з банком (за будь-якими обставинами, що передбачені КЗпП України) сторони досягли згоди вважати настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки при укладанні цього договору. У цьому випадку сторони досягли взаємної згоди без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити відсоткову ставку на рівні 13 відсотків річних з дня наступного за днем звільнення. Всі інші пункти договору залишаються без змін". 26 січня 2009 року між ВАТ "Сведбанк", яке виступає правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, а саме: у зв`язку із зміною найменування банку, у преамбулі договору замість АКБ "ТАС-Комерцбанк" вказати його правонаступника - ВАТ "Сведбанк". 24 квітня 2009 року між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, згідно якого, сторони домовилися змінити розмір процентної ставки, зазначений в п.1.3. кредитного договору та встановити нову процентну ставку за кредитним договором в розмірі 7,5 відсотків річних, без укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору. 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищевказаних договорів відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, що було укладено між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк", тому на даний час усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором перейшло до ПАТ "Альфа-Банк", станом на сьогодні, новим кредитором вважається АТ "Альфа-Банк". В провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебувала цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовними вимогами за даним позовом було стягнення заборгованості за кредитним договором, недійсність якого просить встановити позивачка по даній справі. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 липня 2015 року цивільний позов ПАТ "Альфа-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість, що утворилася станом на 24 травня 2015 року по кредитному договору № 1701/0807/71-020, укладеному 15 серпня 2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] в сумі 189488,57 гривень, а саме: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 170592,13 гривень, заборгованість за процентами у розмірі 7838,52 гривень, пеню у розмірі 11057,80 гривень, та судові витрати по справі. Рішення набрало законної сили, оскільки оскаржувалося в апеляційному порядку, однак ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 жовтня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 липня 2015 року - залишено без змін. Апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що не заслуговують на увагу та не є підставою для відмови ПАТ "Альфа Банк" у позові посилання відповідачки на несправедливість умов кредитного договору, недійсність яких не є предметом вказаного спору та який з часу його укладання боржником не оскаржувався, виконувався і є чинним. Відповідно до пп."д", "і" п.2 ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року із змінами, що діяв на момент укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст.110 ЦПК України Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1974 від 07 листопада 2016 року, на який посилається представник позивачки оцінюється судом критично, сам експерт у своєму висновку вказав, що у зв`язку із відсутністю договорів страхування предмету іпотеки (майна позичальника) на момент укладення кредитного договору № 1701/0807/71-020 від 15 серпня 2007 року, дослідження проведено без врахування страхових платежів. Однак відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору, [PERSON] взяла на себе зобов`язання на момент передачі в іпотеку домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями) [ADDRESS] , застрахувати на користь АКБ "ТАС-Комерцбанк" на суму, не меншу, ніж сума оцінки об`єкта нерухомості за іпотечним договором, та на загальний строк, що не повинен перевищувати строк користування кредитом, встановлений п.1.1. кредитного договору, не менше, ніж на 6 місяців. Тобто обов`язок страхування і його умови були покладені на позичальника, з чим вона погодилась. Крім того, експертом при розрахунку реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожання кредиту з 16 липня 2015 року по 14 серпня 2018 року брався до уваги гривневий еквівалент долара США станом на 15 липня 2015 року. Відповідно до п. 3.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши: порядок обчислення процентних доходів; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. Відповідно до положень абзацу 2 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на час укладення оспорюваного Кредитного договору, Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Пунктом 3.6 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо). Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що відповідно до ст.15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів", є нікчемною, то визнання її недійсною в судовому порядку не потребується. Разом з тим, нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця, однак вказана обставина не є предметом розгляду цієї справи. Стороною позивачки не спростовано того, що при укладенні договору про надання кредиту [PERSON] діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кошти в іноземній валюті в розмірі, який вона просила надати у поданій нею ж заяві, тривалий час виконувала свої зобов`язання за договором в частині повернення кредитних коштів. Недійсність (нікчемність) окремих умов договору не тягне за собою визнання його недійсним в цілому. Не заслуговує на увагу і посилання позивачки на те, що банк не попередив її про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач могла передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит в національній валюті. Таку позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року по справі № 640/2755/16-ц. Отже, суд приходить до переконання, що посилання позивачки на необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи відсутні докази на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, [PERSON] діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки позивачкою не доведено умислу банку щодо приховування від неї обставин, які мали істотне значення, суд дійшов висновку про необґрунтованість таких доводів сторони позивачки. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та похідних договорів, оскільки оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що умови спірного кредитного договору не суперечать положенням Закону України "Про захист прав споживачів" у його редакції, яка діяла на момент укладання такого договору. Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15. Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору іпотеки, то звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору іпотеки позивачка не зазначила жодних підстав визнання його недійсним, а обґрунтовувала вимогу лише посиланнями на кредитний договір, який просила визнати недійсним. Отже, відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки лише на тій підставі, що він укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором (є похідним). Щодо строків позовної давності. Представник відповідача, АТ "Альфа-Банк", заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому позивачка наводить міркування, що вона дізналася про порушення свого права після ознайомлення з висновком/розрахунком економічного дослідження від 04 серпня 2015 року, який судом не може бути взятий до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки виконавцем такого висновку є особа, яка не уповноважена на виконання даного роду висновків. Диплом магістра за спеціальністю "Менеджмент організацій" не є документом, на підставі якого особи можуть надавати висновки в галузі економіки. Оспорюваний кредитний договір був укладений позивачем 15 серпня 2007 року. Саме з моментом укладення правочину пов`язується його недійсність, оскільки про умови договору сторона дізнається в момент його укладення. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині 1 ст.261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. З позовною заявою про визнання недійсними кредитного договору і договору іпотеки позивачка звернувся до суду лише 03 вересня 2015 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Разом з тим, враховуючи, що за результатом вирішення даного спору по суті суд ухвалює рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог через його недоведеність та безпідставність, то в суду відсутні правові підстави для застосування інституту, що регламентує наслідки спливу строку позовної давності. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що відсутні законні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору, а також Іпотечного договору, позов є безпідставним, не доведено належними доказами, а тому він до задоволення не підлягає. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до норм ЦПК України, з відповідача не підлягають стягненню і судові витрати, а саме судовий збір, який був сплачений позивачкою при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed