Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2018 р. матеріали позову [PERSON] передані за підсутністю до Святошинського районного суду м. Києва. Позивачка [PERSON] в обгрунтування позовних вимог, посилається на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 9-15-133 від 26.11.2014 р. вона придбала у відповідача майнові права на квартиру [ADDRESS] дев`ятої черги будівництва за адресою : [ADDRESS] . Далі позивачка зазначає, що відповідно до п. 1.6. Договору, після прийняття будинку в експлуатацію та за умови сплати ціни товару позивачкою, відповідач зобов`язався протягом 30 календарних днів передати позивачці зазначену квартиру за актом прийому-передачі, а також технічний паспорт. Відповідно до п. 1.7. Договору термін прийняття будинку в експлуатацію 3 квартал 2016 р. Позивачка зазначає, що свої зобов`язання щодо сплати вартості товару вона виконала, проте, будинок до теперішнього часу не введений в експлуатацію, квартира не передана, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості проживати в квартирі, а сплачені нею кошти знаходяться у безпідставному користуванні відповідача. Далі позивачка зазначає, що 06.07.2017 р. вона отримала ключі від інвестованої нею квартири, яка виявилась на 0,7 кв.м. меншою за площею, ніж та квадратура за яку позивачка сплатила кошти, у зв`язку з чим вважає має місце недостовірна інформація, надана відповідачем при укладанні Договору, що призвело до переплати за вказаним договором. Позивачка зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору щодо передачі квартири, вона змушена орендувати житло, відповідно в порядку ст. 22 ЦК України нести збитки, загальний розмір яких у період з 01.10.2016 р. по 28.02.2018 р. становить 136 000 грн., виходячи із розрахунку 8 000 грн. орендної плати на протязі 17 місяців. У зв`язку з чим позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати за прострочення передачі товару за період з 01.10.2016 р. по 22.02.2018 р. в розмірі 154 956,29 грн., неустойку за несвоєчасну сплату товару у розмірі 3 % річних в розмірі 29 714,75 грн., збитки за оренду житла в розмірі 136 000 грн., вартість переплати майнових прав за 0,7 кв.м. у сумі 11 550 грн. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. Ухвалою суду від 08.06.2018 р. відкрито провадження у справі. 09.07.2018 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив у позові відмовити, посилаючись на те, що умовами договору, укладеного між сторонами не передбачено зобов`язання щодо строків прийняття будинку в експлуатацію та відповідальності за таке невиконання. Також, умовами договору чітко визначено, що у разі наявності різниці у квадратурі житлового приміщення, після здачі будинку в експлуатацію, між сторонами укладається додакова угода, в якій зазначається різниця площі та порядок розрахунків. Єдиний документи, який може свідчити про технічні характеристики житлового приміщення це технічний паспорт, який на сьогоднішній день не виготовлений, а тому посилання позивачки є передчасним. Представник відповідача вважає безпідставними вимоги позову щодо відшкодування збитків за оренду житла, оскільки відсутній безпосередній причинно-наслідковий зв`язок з порушення, яке виникло на думку позивачки. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, неустойки та моральної шкоди, представник відповідача вважає, що до вказаних правовідносин не може бути застосований ЗУ «Про захист прав споживачів» (ас. 30-32). 15.08.2019 р. до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивачка наполягала на задоволенні позову (ас. 39-40). Ухвалою суду від 23.05.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено. 09.07.2019 р. за згодою представника позивачки підготовче засідання проведено та завершено, розгляд справи призначено по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином (ас. 50), про причини своєї неявки суд не повідомив, проте, суд враховуючи наявність в матеріалах справи відзиву на позову та згоду представника позивачки, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши представника позивачки та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 26 листопада 2014 року між сторонами був укладений Договір № 9-15-133 купівлі - продажу майнових прав, за умовами договору у порядку та на умовах, визначених цим Договором відповідач продає, а позивачка купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положеня про купівлю-продаж об`єкту нерухомості. Відповідно до п. 2.2 Договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті будівництва за будівельною адресою [ADDRESS] , загальною площею 61,47 кв.м на 15 поверсі. Відповідно до п. 1.7 Договору запланований термін закінчення будівництва та введеня в експлуатацію Обєкта будівництва - 3 квартал 2016 року (а.с.4-10). Відповідно до п. 4.1 Договору у випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавстом України та цим Договором. В судовому засіданні представник позивачки зазначив, що ЗАТ «Українська будівельна компанія» не передало позивачці [PERSON] об`єкт інвестиційного будівництва - житлове приміщення з наступними характеристиками: за будівельною адресою [ADDRESS] , загальною площею 61,47 кв.м на 15 поверсі. Посилання представника позивачки в обгрунтування позовних вимог, на набуття [PERSON] майнових прав на проінвестовану нею квартиру, суд не приймає до уваги, оскільки, в даному випадку набуття права на майнові права нерухомого майна може свідчити лише правовстановлюючі документи. видані та зереєстровані, відповідно до норм чинного законодавства або рішення суду. Доказів прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] , складання технічного паспорту на проінвестовану позивачкою квартиру, наявність належних доказів передачі ключів від квартири, суду сторонами, в тому числі представником позивачки, не надано. Відповідно до частини першої ст.81 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність лише за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено законом або договором. Вина не є неодмінною умовою відповідальності за порушення зобов`язання: договором або законом може встановлюватися відповідальність боржника незалежно від його вини. Але, якщо інше не передбачене договором або законом, відповідальність за порушення зобов`язання настає за наявності вини порушника. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 875 ЦК України за договором будівельногопідряду підрядник зобов&lquot;язується збудувати і здати увстановлений строк об&lquot;єкт або виконати інші будівельні роботивідповідно до проектно-кошторисної документації, а замовникзобовязується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію,якщо цей обовязок не покладається на підрядника, прийняти об&lquot;єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов&lquot;язаних з місцезнаходженням обєкта. Тобто, суттєвими умовами договору будівельного підряду є порядок надання замовником будівельного майданчику та проектно-кошторисної документації або визначення, які з цих обовязківналежить виконати самому підрядникові. Статтею 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей,що вкладаються в обєкти підприємницької та інших видів діяльності, у результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Таким чином, уклавши договір про купівлю-продаж майнових прав на об`ект нерухормості - житлове будівництво, сторони стали учасниками інвестиційного процесу й виниклі між ними правовідносини регулюються спеціальним законом - Законом України "Про інвестиційну діяльність", який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в інвестиційну діяльність. Між тим, Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками іпродавцямитоварів, виконавцямиробіт інадавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє,використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, Закон України "Про захист прав споживачів" не регулює правовідносини, які виникли між сторонами договору про купівлю-продаж майнових прав щодо об`єкту нерухомого майна - житлове будівництво. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Договором купівлі-продажу майнових прав на обєкт нерухомого майна - житлове будівництво не передбачено відшкодування моральної шкоди. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що представник позивачки відповідно до ст. 81 ЦПК України не довів ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed