Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" (далі - Банк) просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] 13503,01 гривень заборгованості по кредиту та судові витрати по справі в сумі 2102,00 гривні. Вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся в Банк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 31 травня 2016 року, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Відповідно до виявленого відповідачем бажання Банк відкрив йому кредитний рахунок, видав кредитну картку та встановив початковий кредитний ліміт, який в подальшому був збільшений до 4000,00 гривень. Надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах і в межах встановленого кредитного ліміту, Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором належним чином не виконував, своєчасно грошові кошти на погашення кредиту не надавав, через що з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 22 листопада 2020 року у нього перед Банком утворилась заборгованість в загальній сумі 18410,80 гривень, з яких: по простроченому тілу кредиту - 13503,01 гривень, по нарахованих на прострочений кредит відсотках згідно ст.625 ЦК України - 4907,79 гривень. Банк, користуючись правом вимагати на власний розсуд будь-яку частину заборгованості, заявив до стягнення лише заборгованість по тілу кредиту. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 16 лютого 2021 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. На підставі інформації з Інтернет-сайту Укрпошти щодо відстеження рекомендованого поштового відправлення встановлено, що копію ухвали і примірник матеріалів позову відповідач отримав 24 березня 2021 року. У строк, визначений судом в ухвалі від 16 лютого 2021 року з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, відповідач відзиву на позов не подав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 31 травня 2016 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. За змістом цієї заяви відповідач погодився із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і Банком договір надання банківських послуг. Також вказано, що відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами; примірник договору погодився отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту Банка; зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Банку; погодився оформити банківську послугу накопичення «Копілка». Відповідно до наданих Банком довідок у відповідача в користуванні перебувало дві кредитні картки: рахунок за першою карткою був відкритий 17 грудня 2015 року з терміном дії 12/19; за другою - 14 серпня 2018 року з терміном дії 06/22. Початковий кредитний ліміт був встановлений 31 травня 2016 року на суму 1400,00 гривень, який в подальшому неодноразово збільшувався до 4000,00 гривень, зменшувався до 2000,00 гривень, 500,00 гривень, а з 14 вересня 2019 року становив 0,00 гривень. Із виписки по карткових рахунках відповідача вбачається, що за використання кредитного ліміту банк нараховував відсотки за місячною ставкою 3,6 % та пеню двох видів: 1) за прострочку за кредитом на суму понад 100,00 гривень; 2) у відсоткову співвідношенні до виниклої заборгованості. Спірні правовідносини по справі урегульовані ст.ст.207, 526, 549, 611, 626, 628, 638, 1049, 1054 ЦК України. За змістом цих норм Банк має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, у тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом, відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді пені, інших грошових складових, а також порядку нарахування усіх цих складових, які за своїм змістом складають вартість кредиту. Банк вважає, що у відповідача наявна заборгованість по тілу кредиту в сумі 13503,01 гривень, яку й заявляє до стягнення. Проте доданими Банком доказами не доведено існування у відповідача такої заборгованості з огляду на таке. Із наданої банківської виписки по кредитних рахунках за період з 31 травня 2016 року по 23 жовтня 2020 року встановлено, що відповідач регулярно користувався наданими йому кредитними коштами: знімав готівку, розраховувався у торгівельних точках, поповняв мобільні телефони, користувався послугою «Миттєва розстрочка». Починаючи з 01 січня 2018 року Банк почав нараховувати і списувати з власної ініціативи з карткового рахунку відповідача відсотки за користування кредитним лімітом за місячною ставкою 3,6%, а з 01 березня 2018 року - пеню за прострочку за кредитом двох видів. Як на підставу проведення нарахувань і списань по відсотках за користування кредитним лімітом та пені двох видів Банк у позовній заяві посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які вважає невід`ємними частинами укладеного з відповідачем кредитного договору в силу положень ст.634 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17-ц, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013, висловила правову позицію, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Зважаючи на зазначену актуальну правову позицію, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача, тому не можуть бути належним доказом, оскільки не свідчить про ознайомлення відповідача з їх змістом. Інших достовірних підтверджень того, що саме додані до позову Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач, ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент підписання цієї анкети-заяви взагалі містили умови щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, відповідальності відповідача за порушення виконання зобов`язання у вигляді пені, матеріали справи не містять. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» взагалі містить чотири види кредитних карт «Універсальна» і усі вони мають різні умови кредитування. За яким видом карти, відповідно на яких умовах повинно було здійснюватися кредитування відповідача, по справі не встановлено. З огляду на викладене надані Банком витяг з Тарифів, а також Умови та Правила надання батьківських послуг в Приватбанку не можуть розцінюватись як невід`ємна частина кредитного договору. У зв`язку із цим відсутні й підстави для огляду веб-сайту Банку в порядку ст.85 ЦПК України, оскільки вчинення цієї процесуальної дії жодним чином не впливає на зроблені судом вище викладені висновки. За таких обставин суд не має підстав вважати, що між сторонами укладений передбачений ст.634 ЦК України договір приєднання, відповідно й погоджені в письмовому вигляді такі складові договору як відсоткова ставка за користування кредитом, пеня за порушення зобов`язання. Як висновок, Банк безпідставно проводив нарахування та списання заборгованості за усіма цими складовими як за рахунок внесених відповідачем на погашення кредиту коштів, так і власне із самого карткового рахунку відповідача за рахунок кредитних коштів. Банк заявляє до стягнення заборгованість за тілом кредиту в сумі 13503,01 гривень, яка перевищує встановлений відповідачу максимальний кредитний ліміт в сумі 4000,00 гривень. З урахуванням вищенаведеного, у суду наявні підстави вважати, що таке перевищення утворилось внаслідок безпідставного списання Банком, відсотків та пені двох видів, оскільки відповідач понад лімітною сумою кредитних коштів не користувався. На підставі банківської виписки суд встановив, що з 31 травня 2016 року по 23 жовтня 2020 року відповідач фактично використав кредитних коштів на загальну суму 21190,27 гривень, погасив кредит на суму 25126,09 гривень. Відтак, різниця між використаними і погашеними кредитними коштами становить позитивний залишок на суму 3935,82 гривень (25126,09 - 21190,27). При обрахунку цієї суму судом встановлено і враховано внесення відповідачем 23 жовтня 2020 року на погашення заборгованості 5427,71 гривень, які за рішенням Банку були спрямовані на погашення заборгованості по пені, що підтверджується, як випискою з карткового рахунку відповідача, так і зробленим Банком розрахунком заборгованості. Проте, як встановлено вище, законних підстав для нарахування відповідачу пені Банк не мав, а відтак й не мав права зараховувати внесені відповідачем кошти в сумі 5427,71 гривень в рахунок погашення заборгованості по цій складовій (пені). Оскільки відповідач, окрім погашення тіла кредиту, іншого грошового зобов`язання за кредитним договором б/н від 31 травня 2016 року не мав, тому внесена ним сума коштів в розмірі 5427,71 гривень підлягає зарахуванню на погашення заборгованості саме по тілу кредиту. Отже, станом на 23 жовтня 2020 року загальна сума погашеного відповідачем кредиту в розмірі 25126,09 гривень в повному обсязі покриває суму використаного кредитного ліміту в розмірі 21190,27гривень. Зазначене свідчить про відсутність у відповідача перед Банком заборгованості по тілу кредиту. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач не довів і не підтвердив належними доказами наявності у відповідача заборгованості по тілу кредиту за укладеним 31 травня 2016 року кредитним договором, у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed