Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь аліментні платежі у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку на утримання двох спільних неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] посилаючись на те що після припинення шлюбних стосунків відповідач не надає їй матеріальну допомогу на утримання дітей у добровільному порядку. Свої вимоги в позові, а в подальшому і в судовому засіданні, позивач обґрунтувала тим, що вона з 21.08.2010 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого вони мають двох спільних малолітніх синів. З травня 2015 року шлюбні відносини з відповідачем вони припинили, стали мешкати за різними адресами, при цьому діти залишилися мешкати із нею, перебуваючи на її повному матеріальному утриманні. Відповідач у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, що ставить її у скрутне матеральне становище. При цьому відповідач має можливість виконувати свої обов'язки щодо утримання своїх дітей, оскільки працює та має стабільний заробіток. Розмір аліментів позивач обгрунтувала тим, що молодший син [PERSON] є інвалідом-дитинства, потребує постійного лікування та вартісної реабілітації, що, у свою чергу, вимагає додаткових витрат. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, та, неспростовуючи того факту, що спільні сини [PERSON] та [PERSON] після припинення шлюбних відносин із позивачем, дійсно мешкають разом із матр"ю та знаходяться на її матеріальному забезпеченні, просив стягнути з нього аліменти на їх утримання у меньшому розмірі, а саме у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, посилаючись на те, що він, отримуючу щомісячну заробітну плату у розмірі 2 700 грн. 00 коп., за своїм матеріальним станом не може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із досліджених судом копій свідоцтв про шлюб та народження / а.с. 5,6, 7/ судом безспірно встановлено, що сторони з 21.08.2010 року перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі від якого мають двох малолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із пояснень сторін в судовому засдіанні судом також встановлено, що з травня 2015 року шлюбні відносини між першими припинені, після чого позивач залишилася мешкати із дітьми в квартирі [ADDRESS], а відповідач, винаймаючи житло, став мешкати [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач пояснювала, що матеріальним утриманням, як і лікуванням дітей вона опікується самостійно, а відповідач свої батьківські обов"язки щодо утримання синів належно не виконує, передавши їй 1000 грн. 00 коп. в серпні 2015 року на лікування сина [PERSON] та двіччі чи триччі передавши продукти харчування. Ці обставини відповідачем в судовому засіданні не спростовувалися. У відповідності до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, при цьому даний обов'язок є особистим, індивідуальним обов'язком як матері, так і батька. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.1 і ч.3 181 СК України. Відповідно вимог ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням того, що домовленості про утримання спільних синів сторони не досягли, кошти на їх утримання мають бути присуджені за рішенням суду. Визначаючи частку заробітку батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд вважає, що вона має складати 1/3 частку від заробітку першого виходячи із таких міркувань. Підтримуючи заявлений позов, позивач вважала, що відповідач за своїм станом здоров"я та матеріальним станом може та забов"язаний сплачувати аліменти на їх спільних синів у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку, пов"язуючи це не тільки з необхідністю утримувати дітей, а і з необхідністю лікувати меньшого сина [PERSON]. Відповідач, у свою чергу, визнаючи позов у меншому розмірі, а саме у розмірі 1/3 частини від свого заробітку, посилався на те, що працюючи у Жовтоводському відділенні поліції він отримує заробіток у розмірі 2 700 грн. 00 коп. інших доходів, нерухомості, транспортних засобів не має, а тому такий матеріальний стан не дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання синів у більшому розмірі. У відповідності до ст. 182 СК Ураїни при визначенні розміру аліментів суд має врахувати: 1)стан здоров"я та матеріальне становище дитини;2)стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів;3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;4)інші обставини, що мають істотне значення. Як встановено судом із дослідженої довідки Управління праці та соціального захисту населення Жовтоводської міської ради позивач перебуває на обліку у зазначеній установі та отримує щомісячну матеріальну допомогу при народження дитини у розмірі 1 075 грн. 00 коп. Позивач також пояснила, що у зв"язку із тим, що сина [PERSON] визнали інвалідом дитинства нею подані документи до УПСЗН для оформленя пенсії на цього хлопчика. Розмір цієї пенсії буде складати приблизно 1 090 грн. 00 коп. на місяць. Окрім того, позивач не спростувала в судовому засіданні пояснення відповідача про те, що він отримує заробітну плату у названому ним розмірі та про те, що він не має інших доходів, окрім цієї заробітної плати. Отже судом, на виконання вимог ст. 182 СК України, встановлено, що відповідач є здоровою, працездатною особою, на день постановки судового рішення інших утриманців, окрім своїх двох малолітніх дітей не має та отримує дохід у вигляді заробітної плати за основним місцем роботи у розмірі 2 700 грн. 00 коп.. Таким чином, на переконання суду, відповідач за своїм матеріальним станом не може сплачувати аліменти на утримання синів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини від усіх його доходів, оскільки таке утримання із його заробітку, поставило би його самого у край тяжке матеріальне становище. За таких обставин, розмір аліментів на утримання синів [PERSON] та [PERSON], які підлягають стягненню з відповідача, має становити 1/3 частину від усіх видів його доходів. Доводи позивача про те, що відповідач має сплачувати аліменти у розмірі, що нею заявлені, суд не може прийняти до уваги, оскільки на підтвердження цих обставин позивач не надала суду жодного доказу, у той час, як ст. 60 ЦПК України забов"язує сторони надавати докази на підтвердження заявлених вимог. Окрім того, не можуть бути прийняті судом до уваги і посилання позивача на те, що розміром аліментів, який вона просить стягнути з відповідача на свою користь, буде забезпечено участь останнього у додаткових витратах на лікування сина [PERSON], оскільки така вимога позивачем не заявлялася, а ці правовідносини врегульовано іншою нормою Сімейного кодексу України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що ці витрати мають бути покладені на відповідача, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнений від сплати судового збору. Окрім того, відповідно ст. 367 ЦПК України рішення суду підлягає обов'язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial