Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом. В подальшому позивач свої вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №ZRXRRX07290087 від 08.08.2007 року у розмірі 58 789,21 грн. і судовий збір в сумі 587,89 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що 08.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту в розмірі 8 400 грн. на придбання телевізора зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення до 08.08.2009 року. Банк свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON] виконав в повному обсязі. Проте, останній кредитні кошти ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернув, не сплачує відсотки за його користування та ухиляється від виконання зобов'язань по кредитному договору. Станом на 24.05.2013 року загальна заборгованість становить 58 789,21 з яких: 8 400грн. - поточна заборгованість по кредиту., 21 050,43 грн.- заборгованість по процентах за користування кредитом, заборгованість з комісії - 2 419,20 грн., 23 643,90 грн.- пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штраф: 500,00 грн. (фіксована частина) та 2 775,68 грн. (відсоткова складова). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11 лютого 2014 року у задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. У поданій апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції з посиланням на ст.267 ЦК виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності. Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він зроблений передчасно без належного з"ясування всіх обставин справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що 8 серпня 2007 року на підставі кредитного договору відповідач [PERSON] отримав в Банку кредит в сумі 8400 грн. на строк до 08.08.2009 року із сплатою 12% річних за користування кредитом (а.с.68). Зазначений договір є чинним і жодною із сторін не оскаржений. Своїм підписом у зазначеному договорі відповідач засвідчив, що він ознайомлений та згодний із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі (а.с.68 - зворотній бік). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно з п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, в редакції, яка діяла на час укладення Договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю в п"ять років (а.с.100-102). Отже, при укладенні договору сторонами обумовлений строк в п"ять років, протягом якого сторони можуть звернутися до суду для вирішення спору, що випливає з даного договору. Зазначений строк Банком не порушений, оскільки він звернувся з даним позовом до суду у липні 2013 року (а.с.2). За таких обставин не було підстав вважати, що позивачем пропущений строк звернення до суду. У зв"язку з наведеним та відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню. По справі можливо ухвалити нове рішення - про часткове задоволення позову, зважаючи на наступне. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК). Згідно зі ст.526 ЦК зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що відповідач не вніс жодного платежу на погашення заборгованості (а.с.4). Крім того, за весь час користування кредитними коштами Банком нараховані відсотки відповідно до умов Договору в загальній сумі 21050 грн. 43 коп. За відповідачем також рахується заборгованість по комісії в сумі 2419,2 грн. Зазначений розрахунок відповідачем не спростований. За таких обставин вимоги про стягнення основного кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, слід врахувати, що визначений сторонами п"ятирічний строк стосується звернення до суду. Проте, відповідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже, стягнення зазначеного Банком розміру штрафу та пені у розмірі, що перевищує один рік, суперечить вимогам закону. Згідно з наданою Банком роздруківкою з особового рахунку відповідача, пеня, нарахована за рік, що передував зверненню до суду, становить 2429 грн.68 коп. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь Банку. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК, пропорційно до задоволеної суми позову, слід відшкодувати позивачеві за рахунок відповідача понесені витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved