Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах держави в особі: Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України, Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство" звернувся до Лохвицького районного суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обгрунтування позову зазначено, що Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факт порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельної ділянки, яка включає в себе землі лісового фонду на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області в приватну власність. Встановлено, що відповідно до розпорядження Лохвицької районної державної адміністрації № 235 від 03.05.2003 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,81 га, серія № 217825, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 434. В ході ознайомлення з розпорядженням голови районної державної адміністрації № 235 від 13.05.2003 року "Про затвердження проекту розташування земельних часток (паїв) в межах ТОВ "Батьківщина", яким посвідчено право власності громадян на земельні частки (паї) Державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості) згідно списку, що додається, встановлено, що прізвище [PERSON] у зазначеному списку власників земельних паїв відсутнє. Таким чином, як пояснює позивач, [PERSON] отримала Державний акт на земельну ділянку та набула права власності на земельну ділянку без будь-яких на те правових підстав, а тому Державний акт серії № 217825 є недійсним. В подальшому, 14.08.2006 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 183 ВСО № 880112 від 14.02.2006 року [PERSON] виготовив новий Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ПЛ166659, якій було присвоєно кадастровий номер: 5322686200:00:002:0014. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010654500047. Після смерті [PERSON] , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:002:0014, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набула [PERSON] , а після її смерті вказана земельна ділянка перейшла до [PERSON] . Зазначена земельна ділянка, яка розташована на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, перебуває у власності [PERSON] . Передача у власність земельної ділянки відбулася з порушенням вимог законодавства, в зв"язку з чим позивач вважає, що Державний акт серії ПЛ № 217825, виданий на ім"я [PERSON] та Державний акт серії ПЛ № 166659, виданий на ім"я [PERSON] на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню на користь держави. Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 13.08.2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача адвокатом Павелком Р.С. направлено11.09.2019 року відзив на позов, де представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в зв"язку з безпідставністю заявлених позовних вимог та у зв"язку зі спливом позовної давності. 18.09.2019 року в.о. керівника Лубенської місцевої прокуратури А.Котяш подано відповідь на відзив відповідача, за яким останній пояснює, що прокуратурою належним чином обгрунтовано, що спірна земельна ділянка, належна відповідачеві, сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення та передана всупереч вимог законодавства у приватну власність. 02.10.2019 року третьою особою ТОВ Агро Перемога" надано письмові пояснення з приводу заявленого позову, де директор ТОВ "Агро Перемога" просить відмовити в позові за його необгрунтованістю. 17.10.2019 року позивачем надано письмову відповідь на пояснення третьої особи, за якою позивач підтвердив викладене в позові та те, що [PERSON] не мала права на отримання земельної ділянки. Ухвалою Лохвицького районного суду від 02.12.2019 року зупинено провадження в даній справі до розгляду справи № 912/2385/18 за позовом заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі: Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до ТОВ "Укртранссервіс - груп", відділу освіти молоді та спорту Устинівської РДА про визнання недійсним додаткових угод та стягнення 90577,26 грн за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019 року. Ухвалою Лохвицького районного суду від 20.08.2020 року поновлено провадження в даній справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснивши суду, що спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення та була передана у приватну власність всупереч вимог закону, оскільки використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Земельна ділянка частково перетинається з межами Державного лісового фонду у кварталі 11 Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство", орієнтована площа перетину становить 0,621 га. Згідно інформації Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства ДП "Пирятинське лісове господарство" від 04.05.2019 року № 170 встановлено, що вказаним підприємством не надавалася згода на вилучення земель лісового фонду, в тому числі по Лохвицькому лісництву. При вибутті в приватну власність спірної земельної ділянки незаконно змінено її цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення, вид використання землі для ведення особистого селянського господарства. До видачі державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, яка була сформована за рахунок земель лісового фонду, остання перебувала у державній власності. Оскільки земельна ділянка вибула з державної власності всупереч встановленого законом порядку, існують всі правові підстави для витребування її у державну власність. Позов просив задовольнити повністю. Представник позивача по справі від ДП "Пирятинський лісгосп" в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснивши, що підприємством не надавалася згода на вилучення земель лісового фонду, в тому числі по Лохвицькому лісництву. При вибутті у приватну власність спірної земельної ділянки незаконно змінено її цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі сілсьькогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства. Оскільки виявлено порушення земельного законодавства, просить позов задовольнити. Представник позивача Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України в судове засідання не з"явився з невідомих причин, належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідач по справі та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, подавши відзив на позов, в судовому засіданні пояснили, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом і у наданому обгрунтуванні прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором та підстави звернення до суду від імені суб"єкта владних повноважень , до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Прокурор не врахував, що саме до повноважень позивачів належить контороль у сфері державного контролю за додержанням законодавства з ведення лісового господарства. Висновок прокурора про початок перебігу позовної давності після порушення кримінального провадженя від 15.03.2019 року є помилковим, оскільки це прокурор довідався про порушення цивільного права позивачів. Відомості про спірну земельну ділянку та про її власника з 01.01.2013 року є доступними на офіційному веб-сайті Держземагенства, тому з цього часу починається перебіг позовної давності. А тому строк позовної давності сплинув. Прокурором не доведено факт, через який позивачі не знали про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулися за його захистом до суду у трирічний строк. Крім того, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0052912, зареєстрованого 30.12.1995 року в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП "ДОЛЯ" Лохвицького району, [PERSON] належала земельна частка (пай) розміром 3,72 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на території Свиридівської сільської ради. На підставі даного Сертифікату [PERSON] 06.05.2000 року укладено договір оренди земельного паю № 332 з ТОВ "Батьківщина". Відповідно до п. 1.1 даного договору земельна ділянка [PERSON] складалася виключно з ріллі. В подальшому взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0052912 їй було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,81 га, серії № 217825, щодо земельної ділянки саме сільськогосподарського призначення. Відповідно до Акту про погодження меж земельної ділянки в натурі, наданої у приватну власність від 18.07.2003 року, земельна ділянка [PERSON] складалася виключно з ріллі. Крім того, підставою для задоволення позову не може бути орієнтовний розмір накладення земельних ділянок, без визначення точного розміру накладення. В позові просили відмовити в зв"язку з безпідставністю заявлених вимог та у зв"язку зі спливом позовної давності. Представник третьої особи від ТОВ "Агро Перемога" в судовому засіданні заперечив проти позову, пояснивши суду, що позивачем не доведено, що земельна ділянка надана [PERSON] в приватну власність з порушенням чинного законодавства, не доведено факт формування цієї земельної ділянки за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, не доведено факт перебування земельних ділянок, які частково перетинаються з межами спірної земельної ділянки, у постійному користуванні ДП "Пирятинське лісове господарство", не доведено факт порушення інтересів держави. Так, позивачем не надано доказів того, що [PERSON] не була членом ТОВ "Батьківщина" на момент отримання товариством державного акта на право колективної власності, а її прізвище не було в списку, що додається до державного акта. Крім того, земельна ділянка площею 3,81 га виділена [PERSON] в приватну власність в процесі паювання земель, переданих ТОВ "Батьківщина" в колективну власність, тобто земель, які вже не мали статусу земель державної власності. Позивачем не надано відповідного рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання ДП "Пирятинське лісове господарство" в постійне користування земельних ділянок, які частково перетинаються з межами земельної ділянки з кадастровим номером 5322686200:00:002:0014, площею 3,806 га. яка належала [PERSON] . В позові представник третьої особи просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факт порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельної ділянки, яка включає в себе землі лісового фонду на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області в приватну власність. Встановлено, що відповідно до розпорядження Лохвицької районної державної адміністрації № 235 від 03.05.2003 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,81 га, серія № 217825, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 434. В ході ознайомлення з розпорядженням голови районної державної адміністрації № 235 від 13.05.2003 року "Про затвердження проекту розташування земельних часток (паїв) в межах ТОВ "Батьківщина", яким посвідчено право власності громадян на земельні частки (паї) Державними актами на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства без встановлення меж кожної з них в натурі (на місцевості) згідно списку, що додається, встановлено, що прізвище [PERSON] у зазначеному списку власників земельних паїв відсутнє. Таким чином, як пояснює позивач, [PERSON] отримала Державний акт на земельну ділянку та набула права власності на земельну ділянку без будь-яких на те правових підстав, а тому Державний акт серії № 217825 є недійсним. В подальшому, 14.08.2006 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 183 ВСО № 880112 від 14.02.2006 року [PERSON] виготовив новий Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ПЛ166659, якій було присвоєно кадастровий номер: 5322686200:00:002:0014. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010654500047. Після смерті [PERSON] , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322686200:00:002:0014, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набула [PERSON] , а після її смерті вказана земельна ділянка перейшла до [PERSON] . Зазначена земельна ділянка, яка розташована на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, перебуває у власності [PERSON] . Передача у власність земельної ділянки відбулася з порушенням вимог законодавства, в зв"язку з чим позивач вважає, що Державний акт серії ПЛ № 217825, виданий на ім"я [PERSON] та Державний акт серії ПЛ № 166659, виданий на ім"я [PERSON] на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню на користь держави. Крім того, між власником земельної ділянки [PERSON] та ТОВ "Агро Перемога" укладено договір оренди спірної земельної ділянки з терміном дії договору до 10.04.2023 року, про що 22.05.2015 року внесено відповідні відомості до реєстру. Відповідно до ст. 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як вбачається зі ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно ст. 116 ЗК України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 125 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 373 ЦК України - право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 374 ЦК України - суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Як підставу своїх позовних вимог, позивач зазначив, що передача у власність земельної ділянки відбулася з порушенням вимог законодавства, в зв"язку з чим Державний акт серії ПЛ № 217825, виданий на ім"я [PERSON] та Державний акт серії ПЛ № 166659, виданий на ім"я [PERSON] на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, оскільки померла [PERSON] не набула права власності на частку земельної ділянки і тому вказана частка земельної ділянки не може входити в обсяг спадкового майна і не підлягає спадкуванню. Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта). Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта). Отже, підставою набуття права приватної власності на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності, є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивачем не надано доказів того, що [PERSON] не була членом ТОВ "Батьківщина" на момент отримання цим товариством державного акта на право колективної власності, а її прізвище не було в списку, що додається до державного акту, тобто не надано доказів, що [PERSON] не мала права на земельну частку (пай). Як встановлено, Розпорядженням Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області № 243 від 15 травня 2003 року, яке до цього часу є чинним, оскільки у встановленому порядку до цього часу не скасоване, [PERSON] було передано у власність земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю), її прізвище в списку власників земельних паїв знаходиться під номером 72 (номер земельної ділянки [NUMBER] ), тобто підстави для визнання державних актів недійсними відсутні. Дійсно, в Державному акті на права власності на земельну ділянку серії 217825 на ім"я [PERSON] помилково було зазначено Розпорядження Лохвицької РДА Полтавської області № 235 від 13 травня 2003 року, але вказана описка не дає підстави вважати державний акт недійсним. Крім того, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0052912, зареєстрованого 30.12.1995 року в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП "ДОЛЯ" Лохвицького району Полтавської області, [PERSON] належала земельна частка (пай) розміром 3,72 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташована на території Свиридівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. На підставі даного сертифікату [PERSON] в 06.05.2000 році було укладено договір оренди земельного паю № 332 з ТОВ "Батьківщина". Відповідно до п. 1.1 даного договору земельна ділянка [PERSON] складалася виключно з ріллі. В подальшому взамін сетрифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0052912, [PERSON] видано Державний акт на парво власності на земельну ділянку площею 3,81га, серія № 217825, відносно земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Згідно ст. 55 Земельного Кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Згідно п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Таким чином, посилання на перебування спірної земельної ділянки на момент прийняття Розпорядження Лохвицької РДА № 243 від 15.05.2003 року у постійному користуванні ДП "Пирятинське лісове господарство" з посиланням на відповідні фрагменти планшету матеріалів лісовпорядкування є помилковим, оскільки в останніх не можна встановити в який період часу останні були виготовлені, до того як КСП "Доля" вже 24.10.1996 року отримала державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 019, чи після. Крім того, позивач посилається на те, що земельна ділянка , що належить відповідачу, має частковий перетин з межами ДП "Пирятинське лісове господарство", в квадраті 11, орієнтовною площею, 0,621 га, що є підставою для визнання недійсним державних актів, а не частково недійсним, але орієнтовний розмір накладення земельних ділянок, без визначення точного розміру накладення, не може бути підставою для задоволення позову. Накладення сформованих земельних ділянок не призвело до фактичного зайняття земельної ділянки лісового призначення, оскільки воно носить характер землевпорядних помилок, які виникли під час ведення Державного земельного кадастру. Таким чином, позивачем не надано суду переконливих доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги : не доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5322686200:00:002:0014 площею 3,806 га, надана [PERSON] в приватну власність з порушенням чинного законодавства; не доведено факт формування земельної ділянки за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення; не доведено факт перебування земельних ділянок, які частково перетинаються з межами спірної земельної ділянки, у постійному користуванні ДП "Пирятинське лісове господарство". Суд вважає, що підстав для застосування положень ст. 387 ЦК України в частині витребування майна у відповідача немає, оскільки позивачем не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами, що відповідач заволодів спірною земельною ділянкою без відповідної правової підстави. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній метівтручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі: Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України, Державного підприємства "Пирятинське лісове господарство" до [PERSON] про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Крім того, щодо клопотання представника відповідача відносно стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається з письмових матеріалів справи суду надані Договір про надання професійної правничої допомоги від 29.08.2019 року, укладений між адвокатом Павелком Р.С. та позивачем [PERSON] , Ордер серія ВІ № 1002233 на надання правової допомоги [PERSON] , опис робіт (надання послуг) Адвокатським бюро "РУСЛАНА ПАВЕЛКО", Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Павелка Р.С. , на підтвердження оплати витрат за надання правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн. наданий меморіальний ордер № @2PL956773 від 04.09.2019 року. Таким чином, суд вважає можливим стягнути з позивача на користь [PERSON] , понесені витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Outcome: approved