Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, свої вимоги мотивувавши тим, що 02 вересня 2017 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Солом"янським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 2179. Під час перебування у шлюбі народилась донька- [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що у відносинах сторін з червня 2018 року відсутні спільні погляди на сімейне життя та обов"язки, релігійну та етнічну приналежність, зв"явилась нетерпимість Відповідача до цінностей Позивача. Стверджує, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися з червня 2018 року, після чого подружжя припинило спільне проживання. Після чого Позивач з донькою проживають окремо в належних умовах. Позивач самостійно утримує доньку. Вважає, що подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, просила розірвати шлюб та визначити місцем проживання дитини місце проживання Позивача. В підготовчому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Від позивача надійшло клопотання, яким вона просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовільнити в повному обсязі. В підготовчому засіданні відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Надав пояснення, що підтверджували обставини, викладені у позовній заяві. Представник органу опіки та піклування в підготовчому засіданні вважав за необхідне задовольнити позов в частині визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що проживання дитини з матір`ю є доцільним та відповідає інтересам дитини, про що надано відповідний висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністраціх від 03.09.2019 року щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Суд, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2017 р. (актовий запис № 2179 від 02.09.2017 р., складений Солом`янським РВ ДРАЦС у м.Києві), Сторони по справі є батьками малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджуються свідоцтвом про народження, виданим Державою Ізраїль. Шлюбні відносини між сторонами припинені з березня 2018 р. Відповідно із вимогами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Судом встановлено, що сторони через спільні погляди на сімейне життя та обов"язки, релігійну та етнічну приналежність по справі мешкають окремо, з березня 2018 р. дитина проживає з позивачем, що підтверджено Актом обстеження умов проживання від 22.07.2019 року, має дохід, що підтверджується відповідним документом. Згідно висновку Подільської районного в місті Києві державної адміністрації від 06.09.2019 р. № 106-7093, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 106 - 7093 від 06.09.2019 року комісією з питань захисту прав дитини під час засідання 06 вересня 2019 року у присутності представника матері [PERSON] та рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір"ю [PERSON] Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ». Статтями 8, 11, 12 Закону України « Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: « Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091 / 13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Спору про розподіл майна подружжя та утримання дитини між сторонами на момент розгляду справи немає. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч. 1 ст. 24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, тому що шлюбні відносини між сторонами припинені вже тривалий час, обидва подружжя просять розірвати шлюб та відмовились від надання строку на примирення суду. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Виходячи з наведеного, враховуючи те, що дитина відноситься до вікової категорії дітей молодшого дошкільного віку, відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір`ю, наявність у позивача можливості забезпечити умови життя, необхідні для розвитку малолітньої дочки, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з позивачем як матір`ю дитини, що буде відповідати інтересам дитини. При цьому, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд вважає за необхідне визначити період, на який суд визначає таке проживання, оскільки суд бере до уваги, що відповідно до ст.29 ЦК України дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання з тим із батьків, які проживають окремо. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов, розірвавши шлюб між сторонами по справі та визначити місце проживання дитини за місцем проживання матері (Позивача). Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Солом"янского районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб від 02 вересня 2017 року № 2179, складеному Солом"янським районним у місті Києвівідділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. На підставі вищевикладеного, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини, ст. ст. 3, 19, 24, ч. 3 ст. 105, 112, 115, 161 Сімейного кодексу України Сімейного Кодексу України, ст.29 Цивільного кодексу,

Outcome: approved