Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.05.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого на даний час є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредиту №21-07-И/33, відповідно до якого відповідач отримала кредитні ресурси в сумі 148 770 доларів США з терміном погашення до 14.05.2026 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,5% річних. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язався сплачувати Банку проценти за користування кредитом за процентною ставкою 13,5 %. Пунктом 6.1 Кредитного договору, передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. А вимогами п. 3.8. договору визначено право Банку на дострокове повернення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Іпотечний договір від 15.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2263. Відповідно до умов Іпотечного договору відповідачем [PERSON] було передано в заставу нерухоме майно - квартира [ADDRESS]. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відповідно до п. 3.1 кредитного договору, на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з Банком, здійснив видачу грошових коштів в сумі 148 770 доларів США. В той же час відповідач [PERSON], скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, не сплачувала кредит та відсотки, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, в зв'язку з чим Банк звернувся до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав в повному обсязі вимоги позову та просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №21-07-И/33 від 15.05.2007 року в сумі 7 613 532,89 грн. з яких: сума строкової заборгованості за кредитом - 130 789,77 дол. США, що еквівалентно - 1 969 223,09 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом - 13 448,78 дол. США, що еквівалентно - 202 490,21 грн.; сума заборгованості за відсотками - 1 676,78 дол. США, що еквівалентно - 25 246,27 грн.; сума простроченої заборгованості по відсотках - 93 535,86 дол. США, що еквівалентно - 1 408 313,32 грн.; сума пені за несвоєчасне погашення кредиту - 4 008 260,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,00 кв.м.; жилою площею 39,90 кв.м. та складається з трьох кімнат, що належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], ІПН [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2007 року шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселити з квартири [ADDRESS] осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме відповідачів [PERSON] та [PERSON], законними представниками якої є [PERSON] та [PERSON], а також стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачі в судове засідання не з»явилися, належним чином повідомлялися судом про день та час розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомили. На підставі ст. 224 ЦПК, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі, визнавши причину неявки до суду відповідачів не поважною, проти чого в судовому засіданні не заперечував представник позивача. Представники третіх осіб в судове засідання не з»явилися, в своїх письмових заявах просили проводити розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. 15.05.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого на даний час є ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредиту №21-07-И/33, відповідно до якого відповідач отримала кредитні ресурси в сумі 148 770 доларів США з терміном погашення до 14.05.2026 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,5% річних. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язався сплачувати Банку проценти за користування кредитом за процентною ставкою 13,5 %. Пунктом 6.1 Кредитного договору, передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. А вимогами п. 3.8. договору визначено право Банку на дострокове повернення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Іпотечний договір від 15.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2263. Відповідно до умов Іпотечного договору відповідачем [PERSON] було передано в заставу нерухоме майно - квартира [ADDRESS]. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відповідно до п. 3.1 кредитного договору, на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з Банком, здійснив видачу грошових коштів в сумі 148 770 доларів США. В той же час відповідач [PERSON], скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, не сплачувала кредит та відсотки, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, в зв'язку з чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2012 стягнуто, солідарно, із відповідачів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № 21-07-И/33 в сумі 1 642 136.32 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Рішення суду до цього часу боржниками не виконано. Таким чином, станом на 01.12.2014 загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить 7 613 532,89 грн. Разом з тим, ухвалення рішення суду не зупиняє договірних зобов'язань сторін і згідно наданих позивачем розрахунків, зроблених і завірених в установленому законом порядку, на час звернення до суду з даним позовом заборгованість за кредитним договором складається з : - суми строкової заборгованості за кредитом - 130 789,77 дол. США, що еквівалентно - 1 969 223,09 грн.; - суми простроченої заборгованості за кредитом - 13 448,78 дол. США, що еквівалентно - 202 490,21 грн.; - суми заборгованості за відсотками - 1 676,78 дол. США, що еквівалентно - 25 246,27 грн.; - суми простроченої заборгованості по відсотках - 93 535,86 дол. США, що еквівалентно - 1 408 313,32 грн.; - суми пені за несвоєчасне погашення кредиту - 4 008 260,00 грн. З наведених розрахунків вбачається, що пеня розрахована у відповідності з умовами укладеного між сторонами договору та в межах встановлених законом строків позовної давності. Відповідачами не було виконано рішення суду про стягнення заборгованості, не було вчинено жодних дій направлених на врегулювання спору, ними не були наведені суду і обставини, які зумовили виникнення такої заборгованості. А тому підстав для зменшення неустойки суд не вбачає. Відповідно до п. 8.4.14 іпотечного договору від 15.05.2007 року, а також п. 8.4.8. іпотечного договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки. Умовами п. 11.3.1 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ст. 589 ЦК України, ст.ст. 12,33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставного майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки». А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим. В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Як вже вказано вище, згідно з п.11.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі №6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. 07.06.2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII), відповідно до умов якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить також квартира [ADDRESS]. За наведених вище обставин, судом не встановлено підстав за яких на відповідачів розповсюджується дія вказаного Закону, матеріали справи такої інформації не містять. Таким чином, наявні всі передбачені Законом підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно. Разом з тим, позовні вимоги про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS], яка є предметом іпотеки задоволенню не підлягають. Так, положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинокшляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ у п. 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати положення ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку». З матеріалів справи вбачається, що Банком була направлена відповідачу [PERSON] вимога про усунення порушень та виселення (а.с. 25-26). Проте, дані про отримання відповідачем вказаної вимоги в матеріалах справи відсутні. За наведених обставин позовні вимоги про виселення відповідачів суд вважає передчасними, оскільки позивачем не виконані вимоги ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України. За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: partial