Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Позивач 23.05.2019 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення грошової компенсації. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 13.04.2012 року, який було розірвано на підставі рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 28.10.2013 року. Під час шлюбу подружжя придбало автомобіль TOYOTA Rav 4, 2013 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] та у свідоцтві на транспортний засіб була вказана дружина позивача [PERSON] . У травні 2018 року позивачу стало відомо, що відповідач у 2015 році незаконно без його згоди здійснила продаж зазначеного транспортного засобу. За результатами експертизи №2756 від 13.07.2018 року, проведеної Донецьким науково-дослідницьким інститутом судових експертиз, вартість проданого автомобіля станом на 2018 рік становить 644378,30 грн. Оскільки набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вважає, що його частка з урахуванням ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, становить половину від вартості автомобіля у розмірі 322189,15 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію у розмірі 322189,15 грн., що становить 1/2 ринкової вартості автомобіля TOYOTA Rav 4 , 2013 року випуску. Також, просив стягнути на його користь кошти сплачені ним за проведення експертизи у розмірі 1716 грн. та судовий збір у розмірі 3240 грн. Ухвалою суду від 21.06.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. З матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , адресою тимчасового проживання зазначено: [ADDRESS] суду від 28.11.2019 року визнано явку [PERSON] обов`язковою. Також в ухвалі суду позивачу роз`яснено порядок здійснення повідомлення та виклику осіб, які проживають за межами України. Ухвалою суду від 20.01.2020 року постановлено доручити Головному територіальному управлінню юстиції у Донецькій області направити Міністерству юстиції України для надсилання доручення Міністерству закордонних справ України для передачі по дипломатичним каналам компетентному органу Сполучених Штатів Америки у встановленому чинним законодавством порядку вручити копію позовної заяви та додані до неї матеріали, та зобов`язано позивача [PERSON] надати до суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на англійську мову копії та протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали здійснити оплату послуг. Провадження у справі зупинено. Проте, позивачем у встановлений в ухвалі строк вимоги суду не було виконано. Ухвалою суду від 29.04.2020 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.05.2020 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав суду заяву в якій просив розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Пунктом 19 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції". Згідно із Законом України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] є м.Донецьк, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 2 грудня 2015 р. № 1275-р відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція, та позивачем не виконано ухвалу суду від 21.01.2020 року про надання (нотаріально) засвідченого перекладу на англійську мову копій документів та позовної заяви, не здійснено оплату послуг, та суд був позбавлений можливості доручити Головному територіальному управлінню юстиції у Донецькій області направити Міністерству юстиції України для надсилання доручення Міністерству закордонних справ України для передачі по дипломатичним каналам компетентному органу Сполучених Штатів Америки, а тому судом виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З огляду на зазначене, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про день та час розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13 квітня 2012 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області. Рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 28.10.2013 року, яке постановою Верховного Суду від 20.06.2018 року залишено без змін, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. 27.08.2013 року за [PERSON] проведено реєстрацію транспортного засобу TOYOTA Rav 4, 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно з довідкою територіального сервісного центру №8045 Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві від 10.07.2018 року за №8045/270 вбачається, що за даними автоматизованої інформаційної системи МВС, належний громадянці [PERSON] автомобіль TOYOTA Rav 4 , 2013 року випуску, білого кольору, 02.06.2015 року було перереєстровано на громадянина [PERSON] , на підставі довідки - рахунку серії [NUMBER] від 02.06.2015 року, виданої філією ТОВ «СВІТ АВТО ПЛЮС». Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження №2756, складеного 16.07.2018 року, ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA Rav 4 , 2013 року випуску , ідентифікаційний номер транспортного засобу - [NUMBER] , станом на липень 2018 року, згідно наданих документів становить 644378,30 грн. У п. п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №464/7011/16-ц. Так, згідно з частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, з урахуванням викладеного, у даній справі суд дійшов висновку, що спірне майно, а саме автомобіль TOYOTA Rav 4, 2013 року випуску, набуте у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, де частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до пункту третього частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. Отже, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення 1/2 частки вартості транспортного засобу TOYOTA Rav 4 , 2013 року випуску, оскільки цей автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач давав письмову згоду на відчуження спірного транспортного засобу та отримав свою частку вартості цього автомобіля. На відповідача покладено обов`язок довести наявність письмової згоди чоловіка на це та що отримані від продажу автомобіля кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в її інтересах. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку відповідача, які б підтверджували наявність письмової згоди [PERSON] на відчуження автомобіля, чи отримання коштів від продажу автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких об`єктивних доказів того, що автомобіль TOYOTA Rav 4 , 2013 року випуску, був дійсно проданий у 2015 році за згодою позивача [PERSON] не надано. Оскільки згідно з позовними вимогами [PERSON] просив про стягнення вартості частини проданого сумісного майна з [PERSON] , а не витребування його у третьої особи, яка придбала спірний автомобіль, у суду відсутні підстави вирішувати питання про залучення до участі у справі в якості третьої особи покупця - [PERSON] . Вартість спірного транспортного засобу підтверджена висновком експертного авто товарознавчого дослідження №2756 від 16 липня 2018 року та складає 644378,30 грн., а тому грошова компенсація, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить половину вартості автомобіля, а саме 322189,15 грн. Доказів на спростування вартості автомобіля, у порядку визначеному цивільним процесуальним законодавством, відповідачем не надано. Оцінив представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки за законом факт розпорядження коштами отриманими від продажу автомобіля на потреби сім`ї повинна доводити саме особа, яка уклала такий договір (у справі, що розглядається, тягар доказування покладається на відповідача) та у даному випадку транспортний засіб був відчужений [PERSON] поза волею іншого співвласника, а тому позивач не позбавлений права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна. Вирішуючи питання що стосується розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. На підтвердження витрат пов`язаних із проведенням експертизи №2756 позивачем надано рахунок №180 від 11.07.2018 року та квитанцію №0.0.1081907474.1 від 13.07.2018 року про сплату коштів за експертне дослідження у розмірі 1716,00 грн. Також, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3240,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 4956,00 грн.

Outcome: approved