Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Кредит оптима банк» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа : [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 28.10.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк КРЕДИТ-ОПТИМА» та відповідачем було укладено кредитний договір №036-СФ, відповідно п.1.1 якого ВАТ «Комерційний банк «КРЕДИТ ПТИМА» надав відповідачу грошові кошти в розмірі 500000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути кредит в термін до 27.10.2011 року та сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі, в порядку і на умовах, передбачених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28.11.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «КРЕДИТ-ОПТИМА» та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Бочкарьовою\~Н.М. та зареєстрований за №2250. Згідно з Договором іпотеки, предметом іпотеки є: земельна ділянка загальною площею - 0,1200 га (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться на території Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області. На підставі заяви на видачу готівки №3014 від 28.10.2008 року позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 500000,00 грн. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2015 року у справі №359/10843/14-ц позов про звернення стягнення на земельну ділянку було задоволено. В рахунок погашення боргу за кредитним договором №036-СФ від 28 жовтня 2008 року в розмірі 1710754 гривень 79 копійок, що складається з боргу по поверненню кредиту в розмірі 500000 гривень, боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 430068 гривень 49 копійок, пені в розмірі 692448 гривень 96 копійок та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 88237 гривень 33 копійок, звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Процівської сільської ради Бориспільського району, шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною не нижчою 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Станом на 07.07.2016 р. заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 036-СФ від 28 жовтня 2008 року складає 2196415,85 грн., у тому числі: 500 000,00 грн. - залишок простроченої заборгованості за кредитом; 553 044,02 грн. - залишок простроченої заборгованості за процентами; 1 004 156,81 грн. - заборгованість по пені; 114 215,02 грн. - заборгованість за порушення грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦКУ; 25 000,00 грн. - заборгованість за невиконання умов договору згідно з п.4.11. кредитного договору, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №036-СФ від 28 жовтня 2008 року у сумі 2196415,85 грн., у тому числі: 500 000,00 грн. - залишок простроченої заборгованості за кредитом; 553 044,02 грн. - залишок простроченої заборгованості за процентами; 1 004 156,81 грн. - заборгованість по пені; 114 215,02 грн. - заборгованість за порушення грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦКУ; 25 000,00 грн. - заборгованість за невиконання умов договору згідно з п.4.11. кредитного договору та судові витрати. Ухвалою судді [PERSON]. від 10 серпня 2016 року було відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку із звільненням судді [PERSON]. у відставку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 10.11.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду в судовому засіданні 06.03.2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON]. Ухвалою суду від 06.03.2018 року призначено у справі підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні 11.06.2018 року позивача Публічне акціонерне товариство «Кредит оптима банк» було замінено на його правонаступника Акціонерне товариство «Фінансова компанія «Аверс №1». Ухвалою від 26.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, та просив задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, підтримали пояснення зазначені у відзиві на позовну заяву, у свої поясненнях представник наполягав на застосуванні строку позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2015 року позов публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на земельну ділянку задоволено. В рахунок погашення боргу за кредитним договором №036-СФ від 28 жовтня 2008 року в розмірі 1710754 гривень 79 копійок, що складається з боргу по поверненню креди-ту в розмірі 500000 гривень, боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 430068 гривень 49 копійок, пені в розмірі 692448 гривень 96 копійок та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 88237 гривень 33 копійок, звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Процівської сіль-ської ради Бориспільського району, шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною не нижчою 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Кредит Оптима Банк» витрати на оплату судового збору в розмірі 3654 гривень. Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Кредит Оптима Банк» відмовлено. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Апеляційного суду Київської області від 13.03.2018 року апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2015 року в частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки змінено, встановивши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації у грошовому вираженні в розмірі 2 000 000 гривень. В решті рішення залишено без змін. Судами встановлено, що 28 жовтня 2008 року ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» уклав з [PERSON] кредитний договір №036-СФ, за яким ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» зобов'язався надати кредит в розмірі 500 000 грн., а [PERSON] зобов'язався щомісячно до 27 жовтня 2011 року повертати кредит по частинам, сплачувати проценти за користування ним в розмірі 21% річних від суми кредиту. У випадку неналежного виконання кредитного договору [PERSON] зобов'язався додатково сплатити пеню в розмірі подвійної процентної ставки за кожен день прострочення. В той же день ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» уклав з [PERSON] договір іпотеки, за яким з метою забезпечення належного виконання кредитного договору [PERSON] передав ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» в іпотеку земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану на території Процівської сільської ради Бориспільського району. 28 жовтня 2008 року ВАТ «КБ «Кредит-Оптима» надав [PERSON] кредит в розмірі 500 000 грн. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що починаючи з 29.04.2011 року відповідач не виконував свої зобов'язання за кредитним договором №036-СФ від 28.10.2008 року, у зв'язку з чим станом на 07.07.2016 р. заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 036-СФ від 28 жовтня 2008 року складає 2196415,85 грн., у тому числі: 500 000,00 грн. - залишок простроченої заборгованості за кредитом; 553 044,02 грн. - залишок простроченої заборгованості за процентами; 1 004 156,81 грн. - заборгованість по пені; 114 215,02 грн. - заборгованість за порушення грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦКУ; 25 000,00 грн. - заборгованість за невиконання умов договору згідно з п.4.11. кредитного договору. Відповідно до умов Кредитного договору, а саме п. п. 1.1., 4.З., 4.5., позичальник зобов'язується за користування кредитними коштами сплачувати проценти у розмірі 21 процент річних та 42 процентів річних штрафних санкцій, пеню за прострочку сплати кредиту та за прострочку сплати процентів та комісії за кожний день прострочення платежу. Згідно з умовами п. 5.4. Кредитного договору, у разі порушення Позичальником умов договору в тому числі при утворені в Позичальника простроченої заборгованості понад 30 днів Банк має право припинити кредитування і вимагати від Позичальника достроково повернути кредит, оплатити проценти, Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина 1 статті 530 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідач просив суд застосувати позовну давність до вимог банку у зв'язку зі спливом позовної давності. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 Цивільного кодексу України, до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014 р.,№ 6-95цс14 від 17.09.2014 р., №6-103цс14 від 29.09.2014 р., № 6-134ці14 від 01.10.2014 р., за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Судом встановлено, що [PERSON] був зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним не пізніше 27 жовтня 2011 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. На наступний день розпочався перебіг трирічного строку позовної давності. Цей строк повинен був закінчитись 28 жовтня 2014 року. Однак зі штампу канцелярії суду вбачається, що позов було подано 13.07.2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 31 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України" Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Аналогічна правова позиція викладені і у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 17.09.2014 року у справі № 6-95цс14, від 01.10.2014 року у справі № 6-134цс14, від 22.10.2014 року у справі № 6-127цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс14. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у своїх рішеннях Європейський Суд вказує про те, що обмеження позовної давності служить законним цілям встановлення правової визначеності та остаточності. Вона захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів, які буде тяжко заперечити, та несправедливості, яка може мати місце, якщо суд буде змушений ухвалити рішення щодо подій, які відбулися у віддаленому минулому, спираючись на докази, які могли стати недостовірними та неповними внаслідок давності. Суд також нагадує юриспруденцію, відповідно до якої сам факт, що претензії заявника мають строк давності, не створює жодної проблеми з точки зору Конвенції. Інститут строків давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбули у далекому минулому. Також суд нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Тому, на думку Суду, держава має позитивне зобов'язання захищати громадянина і, таким чином, передбачати обов'язок для банків, з урахуванням негативних наслідків, які може мати строк давності, повідомляти власника неактивного рахунку про наближення спливу строку давності, і надати йому можливість перервати перебіг строку давності, здійснивши, наприклад, операцію на рахунку. Відсутність обов'язковості такого повідомлення ризикує порушити справедливий баланс між вимогами загального інтересу громади і імперативами захисту основоположних прав особи. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи, беручи до уваги, що відповідач був зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним не пізніше 27 жовтня 2011 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, який закінчився 28 жовтня 2014 року, однак позивач звернувся до суду з позовом із пропуском строку позовної давності, зважаючи на відсутність поважних причин не звернення за захистом своїх інтересів протягом встановлених законом 3 років та заяви сторони спору щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed