Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 23 серпня 2008 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції , актовий запис № 2199. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, покликається на те, що 23 серпня 2008 року зареєстровано шлюб з відповідачем. У шлюбі у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось через відмінність поглядів на сімейні відносини втрати почуття любові. З січня 2017 року разом не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин, оскільки відповідач прийняв рішення, що виїзжає закордон. Переконана, що сім'я розпалась остаточно, примирення між ними неможливе, шлюб існує формально, а подальше перебування в такому суперечить їхнім інтересам та інтересам дитини. Ухвалою від 13 липня 2018 року у справі відкрито провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним в позові. В чергове судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, просить такий задовольнити. Відповідач у чергове судове засідання не прибув, подав разом із відзивом заяву про розгляд справи у його відсутності. У письмовому відзиві відповідач просить шлюб розірвати, разом з тим спростовує доводи викладені у позовній заяві, що стали причиною розпаду сім"ї. Зокрема зазначає, що сім"ю не вдалось врятувати через невірність позивачки та ігнорування спроб врятувати сім"ю. Також, спростовує твердження позивача щодо свого працевлаштування, оскільки звільнившись з роботи за угодою сторін, він отримував соціальну допомогу, яку повністю витрачав на сім"ю, на даний час він працює закордоном та передає кошти на утримання сім"ї. Вважає, що визначення місця проживання дитини слід вирішувати окремо від позову про розірвання шлюбу. Окрім того, у зв"язку із визнанням позову, просить стягнути із нього на користь позивача 50% судових витрат. Позивач не погоджуючись із відзивом відповідача подала до суду свою письмову відповідь на відзив, у якій зазначає, що відповідач не бажає добровільно забезпечувати сім"ю, у зв"язку із чим вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, за результатами розгляду якого 18.07.2018 року Франківським районним судом м. Львова видано судовий наказ. Окрім того, вважає, що оскільки відповідач проживає закордоном, а донька із нею у м. Львові, місце її проживання слід визначити із матір"ю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23 серпня 2008 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції , актовий запис № 2199 ( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]). Сторони з січня 2017 року не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнає, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам позивача та їх дитини, а відтак, шлюб слід розірвати. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Суд, приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати у вигляді оплати правової допомоги в розмірі 1000,00 гривень, що підтверджено документально, а саме Договором про надання правової допомоги від 18.05.2018 року та квитанцією № 0.0.1049025906.1 від 30.05.2018 року, слід стягнути із відповідача у розмірі 50% від суми понесених судових витрат. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги , то відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України позивачу з державного бюджету підлягає повернення 50% судового збору, сплаченого при подачі позову. По даній справі позивачем сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн. та 1000 грн. витрат на правову допомогу, а тому з державного бюджету підлягає поверненню 50% від вказаної суми, що становить 352 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial