Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просили стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 22.10.2016 у суму 39 696, 28 грн. та судові витрати, посилаючись на те, що відповідно до укладеної 22.10.2016 між сторонами Генеральної угоди № б/н [PERSON] отримала кредит у розмірі 34834,05 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписана відповідачем Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на сайті, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. [PERSON] зобов`язання за Генеральною угодою належним чином не виконує. Станом на 21.12.2017 має заборгованість за вказаною Генеральною угодою в розмірі 39696,28 грн. 25.01.2018 провадження у справі відкрито, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначене на 23.02.2018. 12.02.2018 відповідачкою [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву у якому зазначено, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» вона визнає частково на суму 28 615 грн. 71 коп. У відзиві відповідачка зазначила, що дійсно 22.10.2016 укладала з ПАТ КБ «ПриватБанк» Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і Правил надання банківських послуг. Умови та Правила надання банківських послуг їй для ознайомлення позивачем не надавались. Провела 8 проплат по 1370 грн. в рахунок погашення кредиту. Остання проплата була нею здійснена 16.06.2017, після чого сплата кредиту була припинена, через звільнення з роботи. У відзиві відповідачка зазначила, що готова продовжувати обслуговування кредиту, але не в тій сумі, яку визначив їй банк. Вважає, що банк в угоді незаконно вказав, що він самостійно буде приймати рішення про розподілення коштів, сплачуваних нею на погашення заборгованості, що суперечить п.2 ст.21 Закону України № 1734 від 15.11.2016, також в Угоді не вказана річна ставка відсотків за повернення кредиту. Штраф у розмірі 2 583 грн. 24 коп., який вказаний в п.1.3.3. Угоди від 22.10.2016 покладений на відповідачку незалежно від того, повертає вона кредит чи ні, що суперечить діючому законодавству, оскільки штраф не може бути накладений без порушення умов Угоди, тому пункт угоди та вимоги до неї про накладення штрафу за невиконання умов угоди від 22.10.2016 не може бути застосований. 23.02.2018 підготовче судове засідання закрите, справу призначено до судового розгляду на 27.03.2018. 27.03.2018 судом задоволено клопотання представника відповідачки - адвоката Працюка В.Л., та ухвалено витребувати в ПАТ КБ «ПриватБанк» завірену копію угоди, укладеної 22.01.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та розрахунок заборгованості, яка виникла у відповідачки за вказаним договором ( з дати укладення вказаного договору та до підписання сторонами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 22.10.2016). У зв"язку з ненаданням витребуваних документів до ПАТ КБ «ПриватБанк» застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 0,3 прожиткового мінімуму, що становить 528 гривень 60 копійок. 20.08.2018 на адресу Іванківського районного суду надійшла відповідь на відзив до якого додано виписку з рахунку [PERSON] за період з 22.10.2016 по 31.07.2018. У відповіді на відзив представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 22.10.2016 [PERSON] отримала кредит у розмірі 34834 грн. 05 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погошення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Тобто 22.10.2016 відповідачка маючи невиконані кредитні зобов"язання за якими нею неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернулась до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов"язань по вищевказаному кредитному договору. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 22.10.2016 по 31.10.2019, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття карткового рахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі загальної суми. Позивачем надана до суду копія Генеральної угоди від 22.10.2016, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Вказана інформація заповнена відповідачем особисто. Також з копії анкети - заяви чітко вбачається, що відповідачка погодила наступне: «Я згоден (на) з тим, що Генеральна угода, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Кредитний Договір. Я ознайомився(лась) і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку…». Також з Генеральної Угоди чітко вбачається, що Відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 24 % на рік, вказано розміри комісій,штрафів, тощо. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, контр розрахунок не наданий, судово - економічні експертизи по справі не призначались. Також представником Банку надано виписку по рахунку, із якої вбачається, що Відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачці були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Враховуючи викладене, представник позивача, просив суд задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі. 10.09.2018 у судовому засіданні відповідачкою [PERSON] надані суду додаткові пояснення по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та просила залишити позов без задоволення в повному обсязі. Зазначила, що дійсно 22.01.2013 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» Договір про надання банківських послуг, а 22.10.2016 між нею та позивачем була укладена Генеральна угода про реструктуризацію кредитної угоди від 22.01.2013. Генеральна угода була укладена нею під сильним тиском працівників Банку. Вказані у Генеральній угоді від 22.10.2016 Умови та Правила надання банківських послуг, їй для ознайомлення позивачем не надавались, а тому посилання позивача на них, як на доказ є безпідставними. Твердження позивача ( у відповіді на відзив), що її підпис в самій Угоді автоматично підтверджує факт ознайомлення з Умовами та Правилами не витримує критики, так як вказані документи до угоди не додавались і ознайомитись із ними відповідачка не мала змоги. Наявність Умов та Правил на сайті самого банку також не можуть підтвердити факт ознайомлення з ними відповідачки, оскільки Інтернету у неї не має, а про наявність сайту КБ «ПриватБанк» в угоді не зазначено, крім того позивачці не зрозуміло, про які «Умови та правила» йшла мова у договорі, чи про ті, про які стверджує позивач, чи про зовсім інші ( аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15). Відповідачка стверджує, що вона належним чином виконувала свої обов"язки по угоді від 22.10.2016 і за її підрахунками, повністю погасила заборгованість, а вимоги до неї про виплату штрафних нарахувань та відсотків за користування кредитом не можуть бути задоволені у зв"язку з проходженням однорічного строку позовної давності стягнення пені штрафу 21.09.2018 ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надіслано виписку з рахунку [PERSON] за період з 22.10.2016 по 31.03.2018 та копію Генеральної угоди від 22.10.2016. 05.10.2018 у зв"язку з тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано копії документів, які витребовувались ухвалою від 27.03.2018, до ПАТ КБ «ПриватБанк» застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі одного прожиткового мінімуму, що становить 1762 грн. 19.12.2018 у зв"язку з тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано копії документів, які витребовувались ухвалою від 27.03.2018, до ПАТ КБ «ПриватБанк» застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі двох прожиткових мінімумів, що становить 3524 грн. 19.12.2018 [PERSON] подала в суд зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину. У подальшому судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями сторін. 24.01.2019 АТ КБ «ПриватБанк» надіслали на адресу суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просили відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви та задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі, посилаючись на те, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. 29.07.2019 на адресу Іванківського районного суду від представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали від 27.03.2018 надійшла копія анкети - заяви [PERSON] та клопотання про відкладення розгляду справи. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, зазначивши, що вимоги за зустрічним позовом повністю безпідставні. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала у повному обсязі. Зустрічний позов, заявлений нею підтримала та просила його задовольнити. Вважає, що суму заборгованості вона вже повернула повністю. Окрім того, зазначила, що на даний час вона змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.08.2020, долученою до матеріалів справи. Представник відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) адвокат Працюк В.Л. заперечував проти задоволення первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічного позову. Зазначив, що всі свої аргументи виклав у відзиві на позовну заяву та у зустрічній позовній заяві. Судом встановлено наступні обставини: 07.10.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1000 гривень, шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер авторизації. 22.10.2016 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, відповідно до якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 34834 грн. 05 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Матеріалами справи встановлено, що взяті на себе зобов`язання за зазначеним Договором банк виконав вчасно й повністю, надавши кредитні кошти. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У наданій Банком копії анкети-заяві позичальника від 07 жовтня 2010 року не зазначено базову процентну ставку за кредитом. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за генеральною угодою від 22 жовтня 2016 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, як 10.07.2010 шляхом підписання анкети-заяви, так і 22.10.2016 шляхом підписання генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)). Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19). З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідачки 3918,85 грн. процентів за користування кредитом, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, пені і штрафів з яких: 4578,48 грн. - пеня, 2583,24 грн. - штраф, оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Проте враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником [PERSON] кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Пред`являючи позов Банк визначив, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 28615,71 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості. Наданий позивачем розрахунок наявної заборгованості за договором відповідачем не оспорювався, жодних доказів, які б спростовували суму заборгованості відповідачем суду не надано, свій розрахунок не наведений, судово-економічна експертиза у справі за клопотанням відповідача не призначалась. Тобто, відповідач не спростував докази, надані банком щодо цього факту. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 28 615, 71 грн. в межах позовних вимог. Щодо зустрічного позову, встановлено, що відповідач на момент укладення договору (генеральної угоди) не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, що підтверджується випискою по розрахунку заборгованості за договором №б/н від 22.10.2016 року укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . В постанові від 22.03.2017 за № 6-2320цс16 ВСУ дійшов висновку, а саме: згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України), шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. За таких обставин, враховуючи те, що в Генеральній угоді, яка була укладена у письмовій формі та підписана [PERSON] , чітко зазначено, що «Банк» надає позичальнику терміновий кредит у сумі 34834 грн. 05 коп., суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 1762 грн., сплата якого Банком підтверджується платіжним дорученням. На підставі викладеного,

Outcome: partial