Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про визнання незаконними дій посадової особи, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працює у відповідача з 01.09.2007 року на посаді асистента кафедри іноземних мов, на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. У зв»язку із збройним конфліктом на території м. Донецька позивачка вимушена була переїхати у 2014 році спочатку до Волноваського району Донецької області, а потім до м. Києва, де і проживає до цього часу разом із сім»єю - чоловіком та дітьми. Після закінчення відпустки по догляду за третьою дитиною позивачка звернулася із заявою до виконуючого обов»язки ректора університету про вихід на роботу, у зв»язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною. Але на своє звернення позивачка отримала відповідь про те, що у розпорядженні університету відсутня її трудова книжка, що підтвердила б факт її роботи. Але факт її роботи підтверджується записами у трудовій книжці, вона не подавала заяву про звільнення, а тому підстав для недопуску її до роботи немає. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати дії виконуючого обов»язки ректора університету Ляшка Я.О. незаконними щодо відмови у виході на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та зобов»язати допустити її на посаду асистента кафедри іноземних мов професійного спілкування з 13.06.2016 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 03.10.2014 року до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк університет проводить свою освітню діяльність за адресою: м. Красноармійськ, вул. Шибанкова, 2, у зв»язку з чим були внесені відповідні зміни до Статуту. Про переміщення університету були сповіщені всі працівники шляхом розміщення відповідної інформації в Інтернеті. Представник зазначила, що будь-яких даних про те, що позивачка працює в університеті, немає, записи в трудовій книжці не відповідають вимогам закону, оскільки останні записи внесені були представниками університету, який залишився у м. Донецьку, трудова книжка містить печатку Донецької народної республіки. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких також просив розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.09.2007 року позивачка [PERSON] працює у Державному вищому навчальному закладі «Донецький національний технічний університет» на посаді асистента кафедри іноземних мов, що підтверджується трудовою книжкою. У зв»язку із збройним конфліктом на території м. Донецьк позивачка разом із сім»єю (чоловіком та дітьми) вимушена була переїхати до Волноваського району Донецької області, а потім до м. Києва, де і проживає до цього часу, їх сім»я отримала статус переселенці відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що підтверджується відповідними довідками. З 2008 року по даний час позивачка [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за дітьми, зокрема, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території м. Донецьк, з метою збереження життя та здоров»я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови навчання, згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 03.10.2014 року № 1129 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному технічному університеті» до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк Донецький національний технічний університет проводить свою освітню діяльність за адресою: м. Красноармійськ, пл. Шибанкова, 2. На виконання вказаного наказу МОН України внесені відповідні зміни до Статуту Університету. З 22.10.2014 року Донецький національний технічний університет проводить свою освітню діяльність на підконтрольній території в м. Красноармійськ Донецької області. У зв»язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною [PERSON] позивачка звернулася до виконуючого обов»язки ректора університету з заявою про вихід на роботу, а також повідомила, що у зв»язку із вагітністю має намір знову піти у декретну відпустку. На своє звернення позивачка отримала повідомлення про те, що у розпорядженні університету відсутня її трудова книжка. Після того, як позивачка отримала лист від Університету, її батьки, які проживають на території Донецької області, звернулися до Університету, частина якого залишилася у м. Донецьку, де і була отримана трудова книжка позивачки [PERSON], але вже з наявним записом про її звільнення, оскільки без подання заяви про звільнення їй відмовлялися видати трудову книжку. Але після внесення даного запису була проставлена печатка Університету із зазначенням, що він перебуває у Донецькій народній республіці. Позивачка після отримання трудової книжки подала її до Університету, що знаходиться у м. Красноармійськ, для підтвердження факту її роботи, але їй було відмовлено у допуску до роботи через невідповідність записів у трудовій книжці дійсним обставинам справи, а також у зв»язку із відсутністю безпосередньо в університеті даних про факт роботи позивачки. Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п»ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації, відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки» від 27.04.1993 року № 301 встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно із п. 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Факт роботи позивачки у відповідача підтверджується наявними у трудовій книжці записами, зокрема, про прийняття на посаду на підставі наказу від 03.09.2007 року; про затвердження на посаді асистента кафедри іноземних мов професійного спілкування на підставі наказу від 07.11.2007 року; про продовження дії термінового трудового договору на підставі наказу від 11.07.2008 року; про перейменування кафедри на підставі наказу від 07.05.2011 року; про продовження дії термінового трудового договору на підставі наказу від 01.07.2011 року. Крім того, факт роботи позивачки був підтверджений і показами свідка [PERSON] у судовому засіданні, яка пояснила, що вона разом з позивачкою працювала в Університеті. У вересні 2014 року вона звільнилася з Університету, у зв»язку із подіями на сході України, але стверджує, що до цього часу позивачка працювала в Університеті, але перебувала у відпустці по догляду за дітьми. У своїх запереченнях щодо позову представник відповідача вказує про те, що в Університеті відсутні будь-які документи, що підтверджують факт роботи позивачки, зокрема, накази про прийом на роботу, продовження дії трудового договору та про перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною, а також відсутні дані персоніфікованого обліку. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» інформація з державного реєстру використовується з додержанням вимог законів України «Про інформацію», «Про захист персональних даних» виключно для потреб, визначених цим Законом та законами з окремих видів загальнообов»язкового державного соціального страхування, а також для призначення всіх видів державної соціальної допомоги та субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива та для обміну інформацією з Централізованим банком даних з проблем інвалідності. Згідно із ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов»язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім»ї на отримання пенсійних виплат згідно із цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом; надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом; надання страховим організаціям, які здійснюють страхування довічних пенсій; надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит накопичувального фонду. Інших підстав для застосування даних персоніфікованого обліку нормами діючого законодавства не передбачено. Як зазначає у своїх запереченнях представник відповідача та підтверджує відповідними письмовими доказами, за період 2015-2016 років інформація про позивачку у відповідача відсутня, а відповідач перестав бути страхувальником позивачки у 2014 році. Але при цьому слід зазначити, що єдиним документом, що підтверджує факт роботи, є трудова книжка. Під час розгляду справи судом було достоменно встановлено, що позивачка працювала у відповідача, з 2008 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, що підтверджується записами у трудовій книжці. Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки» визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, збереження і видачу трудових книжок покладено на керівника підприємства. Таким чином, саме на відповідача покладено відповідальність за ведення та збереження трудової книжки. Той факт, що трудова книжка залишилася в Університеті, частина якого залишилася у м. Донецьку, жодним чином не покладає відповідальність за це на позивачку. Положеннями Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустку забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених законом. З наведених норм вбачається, що на період відпустки по догляду за дитиною місце роботи позивачки повинно бути збережено. Статтею 184 Кодексу законів про працю України визначено, що при відмові у прийнятті на роботу жінок з мотивів, пов»язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда, власник або уповноважений ним орган зобов»язані повідомляти їм причину відмови у письмовій формі. Відмову у прийнятті на роботу може бути оскаржено у судовому порядку, а також звільнення вказаної категорії жінок з ініціативи власника або уповноваженого органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства. Право на працю громадянина України забезпечується положеннями Конституції України, зокрема статтею 43 Конституції України, де визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як встановлено при розгляді справи, на даний час позивачка разом із сім»єю взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою від 17.03.2015 року. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи державою забезпечується реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг. Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Відповідно до ст. 2 Закону Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону внутрішньо переміщена особа має право на єдність родини; сприяння органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права у пошуку та возз'єднанні членів сімей, які втратили зв'язок внаслідок внутрішнього переміщення; інформацію про долю та місцезнаходження зниклих членів сім'ї та близьких родичів; безпечні умови життя і здоров'я; достовірну інформацію про наявність загрози для життя та здоров'я на території її покинутого місця проживання, а також місця її тимчасового поселення, стану інфраструктури, довкілля, забезпечення її прав і свобод; створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання; забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено; сприяння у переміщенні її рухомого майна; сприяння у поверненні на попереднє місце проживання; забезпечення лікарськими засобами у випадках та порядку, визначених законодавством; надання необхідної медичної допомоги в державних та комунальних закладах охорони здоров'я; влаштування дітей у дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади; отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування; проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування; безкоштовний проїзд для добровільного повернення до свого покинутого постійного місця проживання у всіх видах громадського транспорту у разі зникнення обставин, що спричинили таке переміщення; отримання гуманітарної та благодійної допомоги; інші права, визначені Конституцією та законами України. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Виходячи із встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту не тільки у зв»язку із порушенням її трудових прав, а й через її статус особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, оскільки вона не має можливості у повному обсязі здійснити дії, які від неї вимагає відповідач, зокрема, надати всі необхідні документи на підтвердження всього періоду її роботи в Університеті. Суд вважає, що факт роботи позивачки [PERSON] в Університеті з 2007 року по даний час знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не був спростований відповідачем. Той факт, що трудова книжка містить запис про звільнення [PERSON] з займаної посади, затверджений печаткою Університету із зазначенням запису Донецької народної республіки, є лише вимушеною мірою, до якої мала прийти позивачка для отримання трудової книжки, а тому не є підставою для відмови їй у виходу на роботу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачкою надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved