Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору. У позові вказав, що 22.02.2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № 014/0061/82/44985 за яким [PERSON] отримав кредит в сумі 15 000 грн 00 коп. зі строком погашення 22.02.2009 року. В зв'язку з невиконання позивачем зобов'язань за Кредитним договором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду про стягнення заборгованості. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27.10.2008 року позов задоволено: стягнуто з [PERSON] та [PERSON], [PERSON] (поручителі [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 20 387 грн 45 коп. простроченої заборгованості солідарно. 04.03.2013 року між сторонами було укладено та підписано договір про припинення зобов'язань за Кредитним договором. За цим договором сторони визнали, що сума непогашеної заборгованості за Кредитним договором складає 38 364 грн 98 коп., з яких 779 грн 73 коп. - нараховані відсотки, 37 585 грн. 25 коп. - нарахована пеня. Після укладання цього договору позивач був перевірений ОДПІ, яка виявила порушення ним податкового законодавства. Порушення податкового законодавства полягає у тому, що відповідно до підпункту «д» пункту 164.2.17 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України з вказаної суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, позивач повинен був сплатити податок. Позивач стверджує , що про такі наслідки на час укладання угоди він не знав тим самим відповідач ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач вказує на те, що прощення кредитором боргу може мати місце лише у випадку, якщо строк позовної давності не закінчився, в іншому випадку - це безнадійна заборгованість. Оскільки за вимогами по Кредитному договору строк позовної давності закінчився, договір про припинення зобов"язань не повинен укладатися. Також позивач вказує на необґрунтованість розрахованої суми боргу - 38 364 грн. 98 коп. В зв'язку з викладеним, позивач прохає суд визнати недійсним договір про припинення зобов'язань за Кредитним договором від 04.03.2013 року, як укладений внаслідок обману та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, прохав їх задовольнити , мотивуючи тим, що представники банку перед укладанням договору про припинення зобов"язань йому не роз"яснили наслідки його укладання, він не розумів зміст договору, розрахунок заборгованості йому не надавався, за умов вказаних у договорі він би цей договір не підписав , вважає, що цей договір укладений внаслідок обману є недійсним. Договір від 04.03.2013 року він підписав власноручно, ініціатива укласти цей договір була з боку банку, даний договір він укладав після розмов з працівниками банку в м. Полтаві. Про порушення своїх прав дізнався зразу ж після повідомлення про проведення перевірки працівниками Лубенської ОДПІ його , як платника податків. Укладання договору стало підставою для стягнення з нього штрафних (фінансових) санкцій. Податкове повідомлення - рішення про стягнення з нього суми нарахованого грошового зобов"язання не оскаржував. Представник відповідача позов не визнав, вважаючи його безпідставним оскільки договір про припинення зобов"язань від 04.03.2014 року укладався за згодою [PERSON] в м. Полтаві. Перед укладанням договору працівники банку роз"яснювали боржнику ([PERSON].) зміст договору, наслідки його укладання з якими він погодився, текст договору є типовим . Бланк з текстом договор вручався [PERSON] з яким він ознайомлювався, з його боку ніяких клопотань, заперечень не було. Заборгованість нараховувалась в зв"язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх обов"язків по кредитному договору, вважає, що підстав для визнання договору недійсним , укладеним внаслідок обману немає, а тому в задоволенні позову прохав відмовити. Дослідивши обставини, докази справи, заслухавши пояснення сторін , суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 22.02.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 15 000 грн 00 коп. з встановленням строку погашення 22.02.2009 року згідно платіжного календаря. Згідно договорів поруки від 22.02.2206 року поручителями [PERSON] є [PERSON], [PERSON] Свої зобов'язання за Кредитним договором [PERSON] систематично не виконував, у встановлені позичальником строки кредит не сплачував, внаслідок чого станом на 07.04.2008 року [PERSON] мав заборгованість за кредитом - 20 387 грн 45 коп. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27.10.2008 року у справі № 2-907/08р. за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу по кредитному договору позов задоволено: стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 20 387 грн 45 коп., що складається з : простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 5 832 грн 63 коп., пені - 8 466 грн 23 коп., процентів - 682 грн 25 коп., 140 грн 59 коп., пені за прострочення сплати процентів - 682 грн 38 коп., поточної заборгованості - 4 583 грн 37 коп., судового збору - 203 грн 88 коп., ІТЗ - 30 грн 00 коп., солідарно. Рішення є чинним. (а.с.6-7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом також встановлено, що на виконання цього рішення суду видано виконавчий лист № 2-907/2008 року від 27.10.2008 року. Постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-907/2008 року від 27.10.2008 року. Постановою державного виконавця від 28.09.2012 року виконавчий документ повернуто стягувачу в зв'язку з тим, що майно, яке підлягає опису та реалізації та на яке законом можливо звернути стягнення не виявлено. 04.03.2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір про припинення зобов'язань за Кредитним договором, що підтверджується його копією. ( а.с.12). Відповідно до п. п. 1.1., 1.2., 1.5. якого сторони визнали і підтвердили, що розмір непогашеної позичальником заборгованості за Кредитним договором станом на день укладання цього договору складає 38 364 грн 98 коп.: 0 грн 00 коп. - сума кредиту, 779 грн 73 коп. - відсотки, нараховані за користування кредитом, 37 585 грн 25 коп. - пені за кредитом (Боргові зобов'язання), що підтверджується копією договору. У зв'язку з виконанням позичальником умов Кредитора, сторони домовилися, що з дати укладання цього договору боргові зобов'язання за Кредитним договором припиняються, а Кредитний договір вважається розірваним. З підписанням цього договору позичальник вважається належним чином повідомлений про анулювання йому суми Боргових зобов'язань та про те, що інформація про суму Боргових зобов'язань позичальника, анульованих Кредитором до закінчення строків позовної давності відповідно до вимог податкового законодавства буде включена кредитором до податкового розрахунку сум доходів, нарахованих на користь фізичних осіб. Позичальник зі змістом підпункту «д» 164.2.17 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України ознайомлений про що свідчить його підпис на договорі. Позивач прохає визнати недійсним цей договір. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в своєму рішенні від 25.12.2013 року у справі про визнання договору недійсним, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Вирішуючи питання щодо порушення прав позивача в зв'язку з укладанням спірної угоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 605 ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Підпунктом 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу встановлено, що доходи - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами. Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV "Податок на доходи фізичних осіб" цього кодексу. Так, відповідно до підпункту «д» пп. 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 вказаного розділу Кодексу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу), зокрема, у вигляді суми боргу платника податку, анульованого кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Кодексу додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу). Водночас підпунктом «д» 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Кодексу встановлено, що якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника про анулювання боргу та включає суму анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано, такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. Згідно з підпунктом «б» пункту 176.2 статті 176 Кодексу сума доходу платника податку - боржника у вигляді суми анульованого боргу відображається кредитором у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою N 1ДФ за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано, за ознакою доходу "126" (наказ ДПА України від 24.12.2010 р. N 1020, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 р. за N 46/18784). Платник податку - боржник, у відповідності до підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Кодексу, зобов'язаний до 1 травня року, що настає за звітним, подати річну податкову декларацію про майновий стан і доходи до органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків (податковою адресою), відобразити в ній вказаний дохід та самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в декларації (п. 179.7 ст. 179 Кодексу). Судом встановлено, що Лубенська ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області прийняла ППР від 23.07.2014 року № 0011601702, яким в зв'язку з тим, що позивач не відобразив вказаний дохід та не сплатив суму податкового зобов'язання визначила суму його грошового зобов'язання: 5 754 грн. 75 коп. за основним платежем та 1 608 грн. 69 коп. штрафних санкцій, дане рішення відповідач не оскаржував. Дослідивши доводи позивача, суд приходить до висновку, що саме податкові зобов'язання, які виникли у позивача в зв'язку з укладанням спірного договору, стали підставою для звернення до суду з позовом про визнання його недійсним. Основним доводом позивача є те, що борг, який був анульований кредитором, нарахований після закінчення строку позовної давності, а отже він є безнадійною заборгованістю те не міг бути предметом такого договору. Однак, суд зазначає, що норма підпункту «д» пп. 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачає механізм анулювання кредитором боргу за його самостійним рішенням. За змістом ст. 605 ЦК України та вказаних норм ПК України для прощення боргу достатнім є волевиявлення кредитора і боржник не вправі проти цього заперечувати. У випадку незгоди з рішенням кредитора в частині розрахунку суми заборгованості, яка була списана банком та яка спричинила нарахування боржнику податків, останній не позбавлений права оскаржити рішення ДПІ про нарахування йому грошового зобов'язання. Однак, слід зазначити, що способом анулювання кредиту, відповідно до вказаних норм ПК України, є: 1) надсилання рекомендованим листом з повідомленням про вручення; 2) укладення відповідного договору; 3) надання повідомлення боржнику під підпис особисто. Укладання договору, як спосіб анулювання кредиту, направлений на врегулювання спірних питань саме щодо суми заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписав такий договір , погоджуючись з його умовами. Посилання позивача на обман при укладанні договору, оскільки він не знав про наслідки укладання угоди у вигляді сплати податків, відхиляються судом з тих підстав, що в п. 1.5. договору позивача було повідомлено про наслідки, які буде мати укладання цієї угоди для нього щодо сплати податків, перед укладанням договору йому працівниками банку роз"яснювався зміст договору, сам договір він приїжджав підписувати до м. Полтави , ніяких заперечень, зауважень до договору в нього не було, договір підписав власноручно, з сумою заборгованості , яка достроково погашалася він погоджувався , доказів на підтвердження укладання договору внаслідок обману суду не надав. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed