Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

В червні 2012 року до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON] до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, третя особа - [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Уточнивши позовні вимоги (в редакції позову від 03 вересня 2015 року, вх. № 13447), позивач [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування: майнової шкоди (відшкодування витрат на поховання) - 40206,13грн.; майнової шкоди (відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого) - в період з 9 березня 2009 року по 03 вересня 2015 року - 145894,72грн. та 1624,06грн щомісяця довічно; моральної шкоди 150000,00грн. Крім того, у липні 2012 року до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON] в інтересах [PERSON] до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, третя особа - [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Уточнивши позовні вимоги (в редакції позову від 23 березня 2016 року, вх. № 5018), позивач [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування: шкоди, завданої смертю потерпілого до набуття повноліття (до 04 квітня 2014року) -137828,42грн.; та щомісяця, на період навчання до 30 червня 2018 року - 1624,06грн.; моральної шкоди 150000,00грн. Ухвалою суду 27 січня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, третя особа - [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди об'єднано в одне провадження з цивільною справою № 408/5198/12 за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] (після уточнення позовних вимог - за позовом [PERSON]) до Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, третя особа - [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, що перебуває в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, позивач [PERSON] посилалась на ті обставини, що вона визнана потерпілою у кримінальній справі за № 51099032 за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2012 року кримінальну справу припинено у зв'язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Підставо для порушення кримінальної справи слугувала та обставина, що син позивача - [PERSON] звернувся до ЛОР відділення КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» ДОР з метою оперативного виправлення носової перегородки. Лікуючим лікарем-отоларингологом [PERSON] 03 березня 2009 року проведено оперативне втручання - підслизова резекція носової перегородки, яке здійснено неналежним чином. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я [PERSON] після оперативного втручання, останній був доставлений бригадою інтенсивної терапії та реанімації до ЦВВ КЗ «Міська клінічна лікарня № 2», звідки був направлений до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова», де помер [INFO]. Причиною смерті визнано травму під час операції, яка мала місце 03 березня 2009 року в установі відповідача - пошкодження кісток основи черепу під час операції на порожнині носу. На підставі ст.ст. 1166, 1167, 1172, 1200, 1201 ЦК України, оскільки кримінальна справа відносно третьої особи - [PERSON] закрита з нереабілітуючих підстав, останній перебував у трудових відносинах з відповідачем КЗ «Криворізька міська лікарня № 1», просила задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, позивач [PERSON]. посилалась на ті обставини, що вона є донькою [PERSON], який помер [INFO] після оперативного втручання, яке було здійснено лікарем ЛОР відділення КЗ «Криворізька міська лікарня № 1» ДОР [PERSON] за викладених вище обставин. Посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1167, 1172, 1200, 1201 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги. Позивачі до суду не з'явились, скориставшись правом представництва. Представники позивачів позовні вимоги своїх довірителів підтримали з мотивів викладених в уточнених позовах. Просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з мотиві вів їх недоведеності та необґрунтованості. Заперечення проти позову сторона відповідача обґрунтовує відсутністю доказів неправомірності дій чи бездіяльності лікаря [PERSON], причинного зв'язку між діями лікаря та смертю пацієнта [PERSON], оскільки висновок експертизи у кримінальній справі не є належним доказом винних та протиправних дій лікаря медичної установи. Вважає, що пацієнт [PERSON] порушив норму, що зобов'язує повідомити про себе достовірну і повну інформацію лікареві. При цьому, операція проведена технічно правильно, тобто з дотриманням встановлених в медицині правил і норм. Зазначала, що заявлена до відшкодування моральна шкода не відповідає вимогам розумності і справедливості; а заявлена до відшкодування матеріальна шкода, у тому числі щодо витрат на поховання є недоведеною належними та допустимими доказами. Крім того, позивачами не доведено перебування на утриманні у померлого. На підставі наведеного, з урахуванням долучених до матеріалів справи письмових заперечень просила у позовах відмовити. Представник третьої особи також заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Просила у позовах відмовити, оскільки вина [PERSON] не доведена, а наявний в матеріалах справи висновок експертизи є неналежним доказом, та не підтверджує причинно-наслідковий зв'язок між діями лікаря [PERSON], який здійснював оперативне втручання, та смертю [PERSON] Суд, вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши у сукупності матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, закріплений у статті 10 ЦПК України принцип змагальності зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Судом встановлено, що постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2012 року у справі № 1-97/11 (пр. 1/408/14/12), яка набула чинності 03 травня 2012 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності. Кримінальна справа щодо нього закрито. Однак, суд зауважує, що закриття кримінальної справи за закінченням строків давності, є нереабілітуючою підставою. При застосуванні нереабілітуючих підстав необхідно встановити факт вчинення конкретною особою протиправного діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, що в свою чергу, не дає права цій особі на реабілітацію. Судом встановлено, що третій особі - [PERSON], - висунуто звинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України за ознаками неналежного виконання медичними працівниками своїх професійних обов'язків внаслідок необережного ставлення до них, які потягли за собою тяжкі наслідки для хворого [PERSON] З матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, дослідженої за клопотанням сторін, та матеріали якої часткового залучені до цивільної справи в якості письмових доказів, третій особі, відповідно до обвинувального висновку (т.2, а.с. 152-155 крим.справи), висувалось звинувачення у вчиненні злочину за наступних фактичних обставин: «Так, [PERSON], звинувачувся в тому, що працюючи завідувачем отоларингологічним відділенням, лікарем-отоларингологом КЗ «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу, будучи медичним працівником, неналежно виконав свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки для хворого. [PERSON], будучи призначеним на посаду завідувача отоларингологічним відділенням, лікарем-отоларингологом комунального закладу «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу на підставі наказу № 172-к від 05 грудня 2007 року, є медичним працівником. Відповідно до посадової інструкції, з якої [PERSON] ознайомлений, був зобов'язаний: забезпечувати підвищення рівня медичної допомоги населенню; вживати заходів щодо зниження захворюваності, втрати працездатності, інвалідності, смертності; застосовувати сучасні методи профілактики, діагностики, лікування, реабілітації хворих в рамках своєї спеціальності; надавати консультативну медичну допомогу, а також мав право: призначати і відміняти будь-які лікувально-діагностичні заходи, що випливають зі стану здоров'я хворого, яке змінюється, і наявності можливостей в області діагностики і лікування; і ніс відповідальність за організацію, рівень і якість лікувально-профілактичної допомоги населенню відповідно до діючих стандартів надання медичної допомоги, протоколами медичної допомоги, сучасними досягненнями науки і техніки. Так, 03 березня 2009 року, [PERSON], перебуваючи в операційній кімнаті будівлі комунального закладу «Міська лікарня №1» по вул. Рязанова, 8-А в м Кривому Розі, в період часу з 12.20 годин до 13.40 годин, неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, під час проведення операції №68 «підслизиста резекція носової перегородки хворого [PERSON].» частково резицирував чотирикутний хрящ, долотом збив гребінь носової перегородки і, необережно діючи хірургічним інструментарієм, заподіяв наступні пошкодження хворому [PERSON], які згодом призвели до настання його смерті (мовою оригіналу): - «проникающее ранение основания костей черепа во внутренних участках правой передней черепно-мозговой ямки (справа от петушиного гребня) через правый носовой ход, повреждение вещества мозга правой лобной части на базально-внутренней поверхности, кровоизлияние под оболочки в вещество и желудочки головного мозга (субарахноидальное и внутримозговое кровоизлияние в базально-медиальный отдел правой лобной части, вторичные субарахноидальные и внутримозговые кровоизлияния в правый боковой желудочек латеральной стенки, правую височную часть, в средний мозг), кровь в воздушных пазухах решетчатой кости, в воздушной пазухе основной кости, отек мозговых оболочек вещества головного мозга; субплевральные кровоизлияния, выраженный тканевый и внутрисосудистый лейкоцитоз в легких; полнокровие внутренних органов, жидкое состояние крови и мелкие темно-красные сгустки крови в полостях сердца и больших сосудов; дефект костной ткани средних и задних пазух правого решетчатого лабиринта, посттравматическое искривление носовой перегородки, дефект 4-х угольного хряща перегородки (частичная резекция хряща от операционного вмешательства). В цей же час і в цьому ж місці, продовжуючи виконувати операцію «підслизиста резекція носової перегородки хворому [PERSON].», лікар [PERSON] відділив слизову носової перегородки хворого [PERSON], що викликало сильну кровотечу в області сошника. Потім, лікар [PERSON], за допомогою долота спробував відділити сошник хворого [PERSON], що посилило носову кровотечу. У зв'язку з виникненням носової кровотечі і неможливістю огляду операційного поля, лікар [PERSON] припинив проведення операції хворому [PERSON] і виконав передню і задню тампонаду носа. Обсяг крововтрати хворого [PERSON] склав близько 350-380 мл. В цей же день - 03 березень 2009 року, о 18.00 годині, в вкрай тяжкому стані хворий [PERSON] доставлений в комунальний заклад «Міська клінічна лікарня № 2» м Кривого Рогу для проведення лікування і вибув 04 березня 2009 року зі діагнозом субарахноїдальний-паренхиматозно-вентікулярний крововилив по переводу в комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені [PERSON]», де перебував на лікуванні до [INFO]. В 01.40 годин [INFO] лікарями комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» констатована біологічна смерть хворого [PERSON] і встановлено основний діагноз: проникаюче поранення черепа і головного мозку, внутрішньомозгові і внутрішньошлуночкові крововиливи з проривом в субарахноїдальний простір, пневмоцефалія. Згідно з актом судово-медичного дослідження трупа [PERSON], [INFO] [NUMBER] від 31 березня 2009 року смерть його настала від відкритої черепно-мозкової травми у вигляді проникаючого поранення кісток основи черепа через правий носовий хід під час оперативного втручання на носовій перегородці, що супроводжувалося пошкодженням кісток основи черепа в правій передній черепно-мозкової ямці, пошкодженням речовини головного мозку на базальної поверхні правої лобної частини, виникненням крововиливів під оболонки в речовину і шлуночки головного мозку, що ускладнилося розвитком набряку речовини і оболонок головного мозку. [PERSON], маючи реальну можливість виконати операцію [PERSON], не допускаючи проникаючого поранення підстави кісток черепа у внутрішніх ділянках правої передньої черепно-мозкової ямки (праворуч від півнячого гребеня) через правий носовий хід, пошкодження речовини мозку правої лобної частини на базально-внутрішньої поверхні, крововиливи під оболонки в речовину і шлуночки головного мозку, діючи хірургічним інструментарієм необережно - зі злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, заподіяв своїми діями хворому [PERSON] черепно-мозкову травму, яка згодом спричинила його смерть. Завідувач отоларингологічним відділенням, лікар-отоларинголог комунального закладу «Міська лікарня № 1» м Кривого Рогу [PERSON], неналежно виконуючи свої професійні обов'язки внаслідок недбалого ставлення до них, під час проведення операції «підслизиста резекція носової перегородки хворого [PERSON].», всупереч ст. 27 Конституції України, яка приписує, що кожна людина має невід'ємне право на життя; ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, діючи хірургічним інструментарієм зі злочинною недбалістю, позбавив життя [PERSON], заподіявши йому смертельні ушкодження черепа і мозку, які знаходяться в прямій причиною зв'язку з настанням смерті хворого [PERSON] На підставі висновку комісійної судово-медичної експертизи № 132 від 26.09.2009 року оперативне втручання згідно з документами проведено технічно правильно, але хірургом допущена помилка у вигляді пошкодження дна порожнини черепа і тканини мозку (в стороні від області операції на носовій перегородці), саме це знаходиться в прямому причинному зв'язку з наступним летальним результатом. Причиною смерті [PERSON] стало внутрішньочерепний ускладнення, викликане травмою мозку, яка була заподіяна хірургом під час операції. Як під час обстеження гр.. [PERSON] до операції, так і при дослідженні трупу, будь-яких хронічних захворювань організму, патології сосудів головного мозку та аномалій розвитку кісток черепа не виявлено. Таким чином, дії медичного працівника - завідувача отоларингологічного відділення, лікаря-отоларинголога [PERSON] спричинило тяжкі наслідки для хворого [PERSON], а саме у вигляді настання його смерті» (т.2, а.с. 152-155 крим.справи). Як вже зазначалось, кримінальна справа відносно [PERSON] за його обвинувачення за ч. 1 ст. 140 ЦК України постановою суду закрита відповідно до положень ст. 49 КК України, ст. 11-1 КПК (в ред.. 1960р.), що є нереабілітуючою обставиною. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про закриття кримінальної справи відносно [PERSON], останній не заперечував проти винесення такого рішення Суд також звертає увагу, що за наявності підстав, передбачених ст.49 КК України, суд може закрити кримінальну справу у зв'язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає йому право заперечувати проти закриття справи (провадження) і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Підсудний [PERSON] та його захисник адвокат [PERSON] клопотання підтримали та просили звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності і закрити відносно нього кримінальну справу. За таких обставин, доводи представників відповідача та третьої особи, що постанова Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2012 року не доводить вини [PERSON] у неналежному виконанні своїх обов'язків як лікаря, що призвели до настання смерті [PERSON] і це не може бути правовою підставою для задоволення вимог позивачів, є помилковим, оскільки погодившись на закриття кримінальної справи, [PERSON] не вважається виправданим судом, а навпаки така обставина не реабілітує його. В той же час, постанова у кримінальній справі за ст. 49 КК України свідчить про наявність факту неналежного виконання лікарем [PERSON] своїх посадових обов'язків, та породжує наслідки деліктно-правового характеру. При цьому, з точки зору цивільного судочинства саме постанова суду про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, зумовлює виникнення у потерпілих (позивачів) цивільно-процесуального права на пред'явлення позову, а відносини з відшкодування шкоди трансформуються в деліктні зобов'язання щодо відшкодування шкоди завданої злочином. Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зазначені норми є загальними для відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Поряд із цим, в силу частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п.3 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Оскільки в силу ст.1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди як до юридичної особи, в якій працював [PERSON], так і безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. Як встановлено судом, третя особа - лікар [PERSON] на момент смерті [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (Т.1, а.с. 165-168). Позивачі пред'явили позов безпосередньо до юридичної особи - Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, в якій [PERSON], як особа, дії якої мають ознаки діянь, переслідуваних в кримінальному порядку, працював та під час виконання своїх трудових обов'язків завдав шкоди. Таким чином, саме Комунальний заклад «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради є належним відповідачем, що не позбавляє дану установу права регресної вимоги до третьої особи у разі виконання деліктного зобов'язання. Суд зазначає, що положення ст.1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до вимоги чинного законодавства України (ст. 23, ст. 1167 ЦК України) особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 10 березня 2009 року, свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11 березня 2009року (Т.1, ас. 34, Т. 2, а.с. 8, 10). Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що позивач [PERSON] доводиться матір'ю померлого [PERSON], що підтверджується матеріалами кримінальної справи, в якій вона набула статусу потерпілої. Також судом встановлено, що позивач [PERSON]. являється донькою померлого [PERSON], що підтверджується належними та допустимими доказами у справі - свідоцтвом про народження [NUMBER] від 15 травня 1997 р. (Т.2, а.с. 7). Суд дійшов до висновку, що позивачам спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов'язані зі смертю сина та батька, відповідно, вони отримали стреси, біль, горе, пов'язані з похованням близької людини, після отриманого стресу, перенесли душевні хвилювання в зв'язку з втратою близької людини, все вищевикладене суттєво порушило їх особисті права і життєві плани, призвело до порушення їх нормальних життєвих зв'язків, вимагає від них додаткових зусиль для організації їх подальшого життя. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обговорюючи розмір відшкодування позивачам моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачами розмір відшкодування моральної шкоди - 150000,00грн. є надмірним. Суд враховує безпосередню причину смерті [PERSON], ту обставину, що у вiдповiдностi до ч.2 ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1ст.140 КК України є злочином невеликої тяжкості, і те, що позивачам були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок смерті сина та батька безумовно змінила їх нормальний життєвий ритм, але інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) не надано. Суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди за вказаних обставин є відшкодування моральної шкоди в сумі по 50 000,00грн. на кожного позивача. В частині позовних вимог [PERSON] щодо стягнення витрат на поховання (матеріальної шкоди, завданої злочином), суд погоджується з доводами сторони відповідача та третьої особи щодо їх необґрунтованості, та відмовляє в їх задоволенні виходячи з наступного. Статтею 1201 ЦК України передбачено що, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до п. 4 постанови Правління фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 року №45 витрати на поховання та пов'язанні з цим ритуальні послуги проводяться тільки за наявності документів (довідок, рахунків тощо), що підтверджують відповідні витрати на день поховання, які зазнані страхувальником, сім'єю потерпілого або іншими особами, але не вище розмірів витрат на поховання потерпілого та пов'язаних з цим ритуальних послуг для управлінь виконавчої дирекції Фонду в розмірі, установленому цією постановою, то відшкодування проводиться тільки за фактичними витратами. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминального обіду (Т. 1, а.с. 41-43), який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці відповідно до ст. 1232 ЦК України. Тому вимоги щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду є безпідставними. Надані до суду в якості доказів копії товарних чеків та договори № 026730 та № 026740 від 09 березня 2009 року на організацію та проведення поховання з ПП «Ритуал» укладено не позивачем [PERSON], а іншою особою - [PERSON], томі ці докази не є належними та допустимими доказами понесення витрат на поховання (Т.1, а.с. 39-40). Наданий до суду примірник договору на купівлю костюму та товарний чек до нього взагалі не містить відомостей про покупця, тому суд також визнає його належним та допустимим доказом понесення витрат на поховання (а.с. 38). Інші квитанції (Т. 1, а.с. 35-37) судом до уваги не беруться, оскільки вимоги щодо витрат на лікування у позові не заявлялись. Щодо вимог позивача [PERSON] щодо стягнення матеріальної шкоди на підставі ст. 1200 ЦК України (у зв'язку з втратою годувальника), суд також погоджується з доводами відповідача та третьої особи щодо їх недоведеності, тому в цій частині відмовляє у задоволенні позову, враховуючи наступне. Статтею 1200 ЦК України, а саме, ч.1 цієї статті передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Таким особам шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до ч.3 ст.36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Згідно з положеннями ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у відповідній редакції) у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють; інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності; непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право. Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку. З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Факт перебування на утриманні потерпілого у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення встановлюється в судовому порядку. За правилами ч. ч. 2, 4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. За змістом статей 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Позивачем [PERSON] не заявлялись позовні вимоги щодо встановлення факту перебування на утриманні у померлого сина [PERSON], так само як і не доведено належними та допустимими доказами перебування [PERSON] на утриманні померлого [PERSON] Тому підстав для стягнення на користь [PERSON] відшкодування на підставі статті 1200 ЦК України не вбачається. Разом із тим, із тим суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення відшкодування у зв'язку з втратою годувальника (батька) підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути діти особи, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування не лише моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, а й мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого. Статтею 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). При цьому, така шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом. Відповідно до ч.3 ст.36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Згідно з положеннями ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин» у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти;. Позивач [PERSON]. ([INFO]) на день смерті свого батька [PERSON] ([INFO]), була неповнолітньою, тобто не мала самостійного заробітку, та одним із джерелом доходів у родині були доходи її батька. Як вбачається з матеріалів справи (Т.3) позивач [PERSON] є студенткою ДВНЗ «Криворізький національний університет» Криворізький економічний інститут». Період навчання - з 01 вересня 2014 року по 30.06.2018р. Згідно з довідки № 128 від 21 червня 2012 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] у період з березня 2008 року по лютий 2009 року становила 3248,12грн. (Т.2., а.с. 35). На підстави вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскільки позивач [PERSON]., знаходилася на фактичному утриманні померлого, то на її користь підлягає половина середньомісячного розміру доходу, який отримував померлий [PERSON] - до досягнення повноліття, а після досягнення повноліття, у зв'язку з наданням належних та допустимих доказів навчання - до закінчення навчання. Таким чином, з відповідача Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого в порядку ст. 1200 ЦК України підлягає стягненню 137828,42грн. (сто тридцять сім тисяч вісімсот двадцять вісім грн., сорок дві коп.) - до набуття повноліття, та по 1624,06грн. (одна тисяча шістсот двадцять чотири грн.. шість коп.) щомісячно, починаючи з 04 квітня 2014 року і до 30 червня 2018 року включно (до закінчення навчання). При цьому, суд звертає увагу, що надані позивачем розрахунки не спростовані ані стороною відповідача, ані третьою особою. Також суд вважає за необхідне відхилити доводи відповідача та третьої особи щодо неналежності доказів - висновку експертизи у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом 17 червня 2016 року відхилено клопотання сторони відповідача щодо призначення комісійної комплексної медико-криміналістичної експертизи, оскільки клопотання про призначення експертизи подано після початку розгляду справи, від проведення раніше призначеної експертизи третя особа та відповідач ухилились. Також з матеріалів справи вбачається, а також не заперечувалось сторонами, що ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2010 року вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 140 КК України був скасований, оскільки суд допущено неповноту судового слідства, зокрема в повній мірі не досліджено питання правильності поставленого клінічною лікарнею №2 [PERSON] діагнозу і його наслідків, та при новому судовому розгляді кримінальної справи по суті, зазначено про необхідність призначення повторної комісійної експертизи для з'ясування всіх питань, і вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства. Як вбачається з матеріалів цивільної справи та матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON], після скасування вироку, постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2011 року (справа № 1-97/11/0408) призначено повторну комплексну комісійну медико-криміналістичну експертизу (Т.1, а.с. 71-76 мат.ц.с.; Т.3, а.с. 200-204 мат. к.с.). Але, призначена експертиза не проведена з підстав ненадання медичної документації та гістологічного матеріалу (Т. 3, а.с. 223 мат.к.с.). У подальшому, як вже зазначалось, кримінальна справа по відношенню до [PERSON] за його звинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, закрита на підставі ст. 49 КК України - з нереабілітуючих підстав. Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 червня 2013 року в порядку цивільного судочинства (у цій же справі) було задоволено клопотання сторони відповідача та третьої особи (Т.1, а.с. 196-205), та призначено по справі проведення комплексної комісійної судово-медичної експертизи, на вирішення якої постановлені ряд запитань стосовно обставин травмування [PERSON] під час оперативного втручання, наслідків, механізму, оцінки правильності дій лікаря отоларинголога, тощо. Проведення експертизи доручено спеціалістам головного бюро судово-медичних експертиз Міністерства охорони здоров"я України ( 04112, м. Київ, вул. Оранжерейна,9 ) із залученням спеціалістів Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (Т.1, а.с. 218-219). На виконання клопотань експерта, судом витребувано додаткові матеріали. Також, як вбачається з матеріалів справи надання гістологічних матеріалів не можливо, оскільки вони захоронені. З матеріалів справи вбачається, що від експертної установи на адресу суд та заявників експертизи неодноразово надходили листи з вимогою сплатити вартість експертизи (Т.3, а.с 2-35). Але, ані сторона відповідача, ані третя особа у період з дати призначення експертизи і до березня 2015 року не сплатили рахунки за призначену експертизи, у зв"язку з чим матеріали були поверненні до суду без виконання. Статтею 146 ЦПК України передбачені наслідки у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки судом було вжито усіх заходів щодо проведення експертизи та забезпечення прав відповідача та третьої особи у доведені своїх заперечень з урахуванням принципу диспозитивності, але оскільки оплата витрат на проведення експертизи не була проведена, що свідчить про ухилення стороною відповідача та третьої особи від участі в експертизи, суд прийшов до висновку про необхідність завершення судового розгляду за наявними матеріалами справи, що буде відповідати положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині захисту порушених прав позивачів цивільно-правового характеру протягом розумного строку, тривалість якого в цій справі обумовлена не лише змінами в складі суду, а й поведінкою сторін, та тривалістю зупинення провадження у зв'язку з неможливістю проведення експертизи та не сплати її вартості. З урахуванням викладено, суд за результатами повного та всебічного дослідження наданих сторонами у справі доказів, на підставі внутрішнього переконання прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з мотивів, наведених вище. Судові витрати, у урахуванням ст. 88 ЦПК України, підлягають компенсації за рахунок коштів державного бюджету, оскільки на момент пред'явлення позову сторони у справі були звільнені від сплати судового збору.

Outcome: partial