Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

до Шевченківського районного суду надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, в якій вона просила суд: видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: -заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. - заборонити [PERSON] , спілкування з сином [PERSON] , та сином [PERSON] ; - заборонити [PERSON] , наближатися на відстань до 500 метрів до місця проживання, навчання сина [PERSON] та сина [PERSON] , місця роботи [PERSON] , інших місць частого відвідування (магазин, місця зайнятості спортом, інші місця відвідування) ; -заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з постраждалими; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами або контактувати з постраждалими особами через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Свої вимоги аргументувала тим, що за адресою [ADDRESS] вона проживає разом із чоловіком - [PERSON] , з яким уклала шлюб 02.08.2002 року, та їх спільними синами: [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що чоловік під час спільного проживання у нетверезому стані піднімав руку на заявницю, бив часто сина [PERSON] , висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй та сину тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона викликала неодноразово працівників поліції. Восени 2019 року повторно заявниця зверталася до поліції, після чого було складено адміністративний протокол відносно [PERSON] , та призначено 90 годин суспільних робіт. Однак, 26.11.2020 о 20.56 год в той час коли [PERSON] перебувала на роботі, [PERSON] за їх спільними місцем проживання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, безпричинно став жорстко бити сина [PERSON] , якому 15 років, загнав його до ванної кімнати, бив дерев`яною великою ложкою, покусав по всьому тілу дитину. Також намагався скинути дитину з висоти близько 3-х метрів. Все вищевказані дій вчиняв на очах у молодшого сина - [PERSON] , який був переляканий, кричав та плакав ,отримав психологічну травму, зміг випадково відкрити двері квартири та впустити сусідів, які вгамували [PERSON] . Крім цього, внаслідок вказаних дій за заявою [PERSON] було внесені відомості до ЄРДР та порушено кримінальне провадження, допитані свідки, син [PERSON] визнаний потерпілим. Внаслідок зазначених дій, у сина [PERSON] закрита черепно - мозкова травма голови, значні забої тіла, струс головного мозку, значні забої грудної клітини, спини, верхніх і нижніх кінцівок, а також син отримав сильне нервове потрясіння, переносить фізичний біль. На даний час проходить лікування та обстеження, призначена СМЕ на предмет встановлення ступеню тяжкості спричинених тілесних ушкоджень. Молодший син - [PERSON] отримав високого ступеню нервове потрясіння, стрес, переляк. 04.12.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду. В судове засідання заявник - [PERSON] не з`явилася, надіслала до суду заяву в якій просила задовольнити заяву та розгляд справи проводити за її відсутності. Заінтересована особа та його представник заперечували проти вказаної заяви в повному обсязі, просили відмовити в її задоволенні, оскільки як пояснив [PERSON] , син його душив, а він його вкусив. Визнає, що вчинив неправильно, але вважає, що була провокації з боку сина, він не хотів його кривдити та бити. Згідно із ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про видачу обмежувального припису. Статтею 350-2 ЦПК України визначено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"; батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Як передбачає ч.ч. 1, 2, 3 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» Право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. При цьому п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Так, як вбачається із матеріалів справи, заявниця перебуває у шлюбі з [PERSON] , копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.15, 31). Від даного шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.6,7). Звертаючись до суду із вказаною заявою, заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що чоловік [PERSON] вчинив щодо неї та їх спільних дітей фізичне та психологічне насильство, у зв`язку з чим остання не може почувати себе в безпеці та хвилюється за їхнє з дітьми життя. З матеріалів справи вбачається, що 27.11.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26.11.2020 [PERSON] , що мало місце 26.11.2020 об 20 годині 56 хвилин невстановлена особа перебуваючи за адресою: [ADDRESS] нанесла громадянину [PERSON] , [INFO] тілесні ушкодження (ЄО 83654). Номер кримінального провадження № 12020105100002367, попередня кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України, орган досудового розслідування: Шевченківський УП ГУ НП у м. Києві (а.с.20, 21, 32). Із протоколів допиту свідків долучених до матеріалів справи від 26.11.2020, зокрема [PERSON] повідомила, що 26.11.2020 приблизно об 20.30 хв. почувши крики із квартири, що за адресою: [ADDRESS] , які ставали все сильнішими, вони з чоловіком та іншими сусідами стали свідками того, як [PERSON] б`є старшого сина - [PERSON] палкою, виготовленою з дерева, поводив себе агресивно. Окремо зазначено, що агресивна поведінка є постійною (а.с.27-30). Викладені обставини також, підтверджуються протоколом допиту потерпілого [PERSON] , в якому крім цього, [PERSON] пояснив, що у нетверезому стані повернувшись додому батько - [PERSON] , зробив йому зауваження за нібито невимитий посуд, на що [PERSON] відповів, що весь посуд після себе вимив, що й спровокувало агресивну поведінку [PERSON] , а саме: бив ногами по всім частинам тіла, потім кулаками обома своїми руками по різних частинах тіла, навіть намагався скинути [PERSON] з другого поверху їх квартири на перший поверх, це близько трьох метрів. Вирвавшись від батька, [PERSON] намагався переховатися у ванній кімнаті, однак [PERSON] взявши велику дерев`яну ложку зайшов до приміщення ванної кімнати та наніс нею приблизно двадцять/тридцять ударів по лобній частині голови [PERSON] . Після чого намагався взяти дерев`яну палку, та [PERSON] захищаючи себе вихватив палку з рук батька, у відповідь батько потягнув на себе палку, та наніс удар [PERSON] коліном правої ноги в область живота. [PERSON] вирвавши палку з рук батька, знову отримав удар в область живота, після якого він впав у ванну, а батько взявши палку почав бити його по різним частинам тіла. Під час вищевикладених подій, молодший брат - [PERSON] постійно просив батька припинити наносити удари, а в подальшому зміг відкрити вхідні двері квартири та впустив сусідів, які заспокоювали батька та викликали по спецлінії «102» та «103» (а.с.17-19). При цьому, до матеріалів справи долучено протокол допиту [PERSON] у якості свідка, яка пояснила, що 26.11.2020 вона перебуваючи на роботі отримала дзвінок від сусідки - [PERSON] , яка повідомила про те, що [PERSON] побив їх спільного сина - [PERSON] . Після чого, заявниця відразу ж приїхала додому, де побачила в коридорі майже усіх сусідів, працівників поліції та швидкої медичної допомоги, а чоловік - [PERSON] перебував в стані алкогольного сп`яніння (а.с.23-25). Так, наявність закритого черепно - мозкового струсу головного мозку, множинних садин та забоїв грудної клітки, спини, верхніх та нижніх кінцівок у [PERSON] підтверджується довідкою № 19367 «Охматдит» від 26.11.2020 (а.с.11, 13) та Консультаційним висновком спеціаліста № 8886 від 26.11.2020 (а.с.12). Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що у разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. У силу частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з Принципом 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Так, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів. Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини». Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «як найкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). За таких обставин, враховуючи надані заявницею докази на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно їх спільних дітей, оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою по відношенню до їх спільних дітей та можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків їх вчинення, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] , як жертви такого насильства, потребують захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог [PERSON] в частині видачі обмежувального припису відносно [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає, що вимоги про видачу обмежувального припису [PERSON] щодо [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами. Крім того, посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , заявниця посилається на ту обставину, що заінтересованою особою вчинялось психологічне та фізичне насильство по відношенню до неї, однак, сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що [PERSON] вчинив щодо неї домашнє насильство. Таким чином, суд вважає, що беззаперечних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» відносно [PERSON] заявником суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні, у зв`язку із чим в даній частині заява задоволенню не підлягає.

Outcome: partial