Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.10.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 3344 на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання і пари до нежилого приміщення за адресою : [ADDRESS]. Позивач підписала договір та додатки до нього не маючи уяви про істотні умови договору відносно комунальних послуг, що породжують права і обов'язки для сторін. З метою одержати інформацію про структуру ціни/тарифу при сплаті за теплопостачання, 25.08.2015 року позивач звернулася до відповідача з проханням надати відповідну інформацію. Відповідач на запит позивача не надав ніякої відповіді. 21.12.2015 року позивач знов звернулася до відповідача з листом про невідповідність укладеного договору Типовому договору. Також в цьому листі позивач навів норми права, відповідно до яких позивач відноситься до категорії платників за спожиту теплову енергію «населення», просив укласти договір відповідно до вимог закону. На що відповідач назвав вищевказаний договір таким, що відповідає вимогам закону. При цьому в листі викладена недостовірна інформація про зміст Порядку формування тарифів на теплову енергію. В листі вказано, що згідно порядку тарифи на послуги з централізованого опалення формуються для трьох категорій споживачів - населення, бюджетних установ, інших споживачів. В порядку ж вказано «Цей порядок визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які здійснюють або мають намір здійснювати господарську діяльність з виробництва теплової енергії транспортування її магістральними і місцевими тепловими мережами та постачання теплової енергії на підставі відповідних ліцензій». Поняття категорій споживачів цей документ не встановлює. У зв'язку з вищенаведеним позивач просить суд визнати недійсним Договір № 3344, укладений між приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] і КПТМ «Криворіжтепломережа»; стягнути з КПТМ «Криворіжтепломережа» 57006,10 грн., та визнати за [PERSON] право на укладення договору на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання і пари за тарифами для населення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно, надав до суду клопотання та просив суд відкласти розгляд справи. Крім того, від представника відповідача подано заперечення проти позову, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши клопотання відповідача, суд не вбачає підстав для відкладення справи, оскільки КПТМ "Криворіжтепломережа" є юридичною особою, і має юридичний відділ, в якому працює не одна особа. Також слід зазначити те, що відрядження на [PERSON] до м. Львів не може бути поважною причиною не забезпечення явки представника відповідача - юридичної особи - до суду. У зв"язку з чим, суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України не вбачає підстав визнавати неявку представника відповідача поважною, та розглядає справу за наявними в ній доказами що відповідає положенням ст. 157, 169 ЦПК України. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Згідно з вимог ст. 202 ч.1; 203 ч.1-5, 215 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач - фізична особа чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За змістом ч.3 ст.20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг (п.3 ч.1 ст.26 Закону). Як вбачається з матеріалів справи 01 жовтня 2011 року між позивачем [PERSON] та КПТМ «Криворіжтепломережа» було укладено договір про надання послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання і пари за № 3344, та додатки до нього ( таблиця № 1 та № 2, акти меж розподілу) (а.с. 14-16), який на час розгляду справи не розірваний. За змістом додатку до вказаного Договору, орієнтовна кількість теплової енергії за договорм: 0,0057*1938= 11,04 Гкал/рік, 11,04*954-048= 10532,69 грн./рік з ПДВ; 0,0015*12*30/2,4*11=2,48 Гкал/рік; 2,48*954-048=2366,04 грн./рік з ПДВ.(а.с.15 зворот). Одночасно п.15 Договору «Споживач» оплачує вартість спожитої теплової енергії, холодної води, що йде на підігрів, і стоків згідно тарифів, затверджених Національною комісією регулювання електроенергетики України. Зазначені тарифи можуть змінюватися відповідно до законодавства України, про що періодично сповіщає друк, радіо, телебачення. У разі зміни тарифів на послуги теплопостачання, «Постачальник» має право застосувати нові тарифи без додаткового погодження зі «Споживачем» (а.с.16). Відповідно до п. 70 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869, формування тарифів на послуги з централізованого постачання гарячої води підприємствами здійснюється відповідно до річних планів надання таких послуг, економічно обґрунтованих планових витрат, визначених на підставі державних нормативів (норм) витрат ресурсів, техніко-економічних розрахунків та кошторисів, ставок податків і зборів (обов'язкових платежів) та цін у плановому періоді. Тариф на послуги з централізованого постачання гарячої води розраховується виходячи із вартості теплової енергії, затвердженої для відповідної категорії споживачів, та вартості послуг з централізованого водопостачання, що використовуються для надання послуг з централізованого постачання гарячої води, з урахуванням втрат теплової енергії та води в мережах централізованого постачання гарячої води, визначених в установленому законодавством порядку відповідно до міжгалузевих, галузевих та регіональних методик, інших документів щодо нормування витрат та втрат ресурсів, якими передбачені особливості технологічних процесів конкретного виробництва. Згідно з п.96 «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869, розрахунок двоставкового тарифу на послуги з централізованого опалення проводиться окремо для кожної категорії споживачів. Так, згідно з реєстраційним посвідченням про реєстрацію приватної діяльності № 209, виданим 02.03.2001 року Дніпропетровським обласним управлінням юстиції, відповідач [PERSON] із вказаної дати була зареєстрована як приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу, та з 24 листопада 2005 року була зареєстрована адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 12 травня 2004 року за № 308 "Про переведення житлових приміщень у нежитлові", приміщення, яке використовується [PERSON] ([ADDRESS]) переведено у нежитлове. Статус приміщення за адресою: [ADDRESS], прим. 42, яке на праві приватної власності належить [PERSON], як нежитлового також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 997216. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні позивачем не представлено належних та допустимих доказів того, що в даному випадку при укладанні оспорюваного договору, позивач помилилась щодо обставин, які мали істотне значення, що в даному випадку складають умови щодо вартості послуг, які надавались. Тому підстав визнавати спірний договір недійсним у зв"язку із помилкою щодо обставин, які мають істотне заначення (ст. 229 ЦК України) судом не встановлено. Іншою підставою для визнання спірного договору недійсним позивач посилається на ст. 230 ЦК України та вимоги Закону України "Про захист прав споживачів". В силу ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Позивач посилається на те, що її введено в оману щодо істотних обставин договору; відповідачем не виконано умови ч. 8 ст. 8 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо умов договору; порушено ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів". Однак такі твердження не доведені належними та допустими доказами, оскільки обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Судом встановлено, що Позивач була ознайомлена та погодилась з умовами договору, що підтверджується її підписом (а.с.16 зворот). Судом також встановлено, що нарахування оплати за надані послуги з централізованого опалення здійснювалось відповідачем на підставі умов договору та з урахуванням тарифів, затверджених рішеннями виконавчого комітету Криворізької міської ради та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. При цьому, позивач протягом усього строку дії договору, який оспорює, здійснювала оплату нарахованих послуг на підставі рахунків-фактур, актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 30-81). Та обставина, що КПТМ «Криворіжтепломережа» надавала відповідачу послуги з централізованого опалення нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], тобто за місцем вчинення позивачем нотаріальних дій ніким не оспорюється. Таким чином, визнавати недійсним спірний договір з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України також не вбачається. З аналогічних підстав суд відхиляє доводи позивача щодо порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" у зв"язку з їх недоведеністю. Крім того, у позові позивач просить визнати її право на укладання договору про надання комунальних послуг за тарифами для населення. Такі вимоги також підлягають відхиленню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб»єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). За визначенням ст.3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність. Згідно з абзацом першим п.14.1.226 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. За змістом абзацу другого вказаного пункту незалежна професійна діяльність - це в тому числі діяльність приватних нотаріусів, за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Відповідно до вимог ч.1 та п.1 ч.2 ст.25 Закону України «Про нотаріат» робоче місце (контора) приватного нотаріуса має знаходитись у межах нотаріального округу, в якому приватний нотаріус здійснює нотаріальну діяльність; робоче місце (контора) має відповідати таким умовам: забезпечувати дотримання нотаріальної таємниці. Відповідно до змісту ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, за змістом вказаної статті право користування квартирою, що перебуває у приватній власності громадянина, обмежено правом використовувати її для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Враховуючи, що позивач використовує належне їй на праві власності нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] як робоче місце нотаріуса для здійснення незалежної професійної діяльності, це спростовує ту обставину, що вона використовує зазначене майно на власний розсуд для здійснення в ній своїй професійної діяльності за місцем свого постійного проживання (реєстрації), оскільки це суперечить вимогам ст.150 Житлового кодексу України та ст.25 Закону України «Про нотаріат». Крім того, приміщення, яке використовує нотаріус для своєї професійної діяльності, не відноситься до житлового фонду, тому що згідно із ч. 4 ст. 4 ЖК УРСР до житлового фонду не входять нежитлові приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року № 6-43цс12 та від 26 вересня 2012 року № 6-72цс12, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими, для судів тарифи для оплати послуг з теплопостачання для населення застосовуються для здійснення оплати фізичними особами послуг з теплопостачання в приміщеннях, які використовуються ними для проживання. Таким чином, ураховуючи, що приватний нотаріус споживає послуги з теплопостачання не для задоволення власних житлово-побутових потреб, а для здійснення нотаріальної діяльності фактично у нежитловому приміщенні, послуги з теплопостачання в нежилих приміщеннях, які використовуються приватними нотаріусами для зайняття нотаріальною діяльністю оплачуватися за тарифами для населення не можуть. У зв"язку із чим заявлені позивачем вимоги є необгрунтованими. Крім того, позивач просила суд на підставі ст. 230 ЦК України стягнути подвійну суму збитків (57006,10грн.), які на її думку були сплачені помилково. Однак такі вимоги є похідними від вимог щодо визнання правочину недійсним, тому оскільки суд відмовляє в позові щодо визнання правочину недійсним, такі вимоги підлягають відхиленню. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним Договору № 3344, який укладений між [PERSON] та КПТМ «Криворіжтепломережа», стягнення коштів та визнання права на укладання договору на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції, гарячого водопостачання і пари за тарифами для населення позивачу має бути відмовлено, оскільки позивач зобов'язана оплачувати послуги в установлені договором строки та згідно з діючих тарифів для інших категорій споживачів (крім населення), встановлених у відповідності з чинним законодавством, як фізична особа, що використовує належне їй приміщення не для проживання, а для здійснення незалежної професійної діяльності. На підставі ст. 88 ЦПК УКроаїни, судові витрати не відшкодовуються у зв"язку з відмовою в задоволенні позову. На підставі викладеного, суд,

Outcome: dismissed