Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Гузєв Ігор Григорович звернувся до суду з позовної заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров"я на виробництві у розмірі 271 245 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] працюючи з 12.02.2001 року по 29.03.2002 року підземним гірником шахти «Родіна» шахтобудівельного управління ПАТ «Кривбасзалізрудком» та в період часу з 29.03.2002 по 02.08.2018 року на посаді підземного прохідника шахтобудівельного управління Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» виконував роботи з буріння шпурів ручними перфораторами, кріплення, заряджання забоїв перед вибуховими роботами, зрошення гірничої маси після вибухових робіт, зачищення виробок від просипів гірничої маси, розбирання та ремонту тимчасового кріплення, навантажування та транспортування гірничої маси навантажувально-доставочними машинами в гірничих виробках, які проходяться. Зазначає, що в підземних умовах шахти, не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів внаслідок обмеження робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню, через що умови праці характеризувалися фізичним перенавантаженням. Внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, підпадав під вплив підвищених параметрів локальної вібрації та аерозолів фіброгенної дії. Загальний стаж роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, складає 17 років 5 місяців У зв`язку з вказаними шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічні професійні захворювання. Так, згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» протокол від 09.01.2019, №2, позивачу встановлено діагнози: «радикулопатія попереково-крижова L5, S1 зліва з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня)», «вібраційна хвороба другої стадії від дії локальної вібрації: виражені синдроми периферичної ангіодистонії та вегетативно-сенсорної полі невропатії верхніх кінцівок з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня)», «хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «В». Легенева недостатність першого-другого ступеня». Причинами виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів середовища та виробничого процесу. Згідно первинного огляду МСЕК встановлено 65% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності. Представник позивача вказує, що вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов`язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст.13 Закону України «Про охорону праці» несе безпосередню відповідальність, оскільки професійне захворювання виникло у нього внаслідок порушення адміністрацією підприємства норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Оскільки позивач втратив своє здоров`я, та працездатність з вини підприємства, представник вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. В зв`язку з професійним захворюванням змінився уклад та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують звернутися до суду з даним позовом. Тому просить стягнути з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» у якості відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди , завданої ушкодженням здоровя у сумі 271 245 гривень. Ухвалою суду від 24 06 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з призначенням дати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 10 10 2019 року за клопотанням представника відповідача суд перейшов від спрощеного провадження без повідомлення учасників до розгляду справи в спрощеному провадженні з повідомленням сторін. 16 07 2019т року на адресу суду надійшов відзив відповідача. У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано висновків медичних установ, які підтверджують факт перенесення ним моральних страждань, тому факт спричинення моральної шкоди не доведений. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання жодним чином не підтверджує заподіяння моральних страждань. Також відповідача зазначає, що позивач з власної волі виконував обрану роботу, що свідчить про те, що він сам свідомо порушував законодавство у сфері охорони праці, що виразилося у недбайливому ставленні позивача до свого здоров`я та як наслідок і спричинило виникнення у нього професійного захворювання. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Згідно трудової книжки [PERSON] працював з 12.02.2001 року по 29.03.2002 року підземним гірником шахти «Родіна» шахто будівельного управління ПАТ «Кривбасзалізрудком» та в період часу з 29.03.2002 по 02.08.2018 року на посаді підземного прохідника шахтобудівельного управління Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат». 02 серпня 2018 року був звільнений за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи ( а.с. 32-38). Відповідно до Акту (форми П-4) розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15лютого 2019 року ( а.с. 13-17) , позивач має професійне захворювання: Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 зліва з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня). Вібраційна хвороба другої стадії від дії локальної вібрації: виражені синдроми периферичної ангіодистонії та вегетативно-сенсорної полі невропатії верхніх кінцівок з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з пері артрозом ліктьових суглобів (ПФ другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «В». Легенева недостатність першого-другого ступеня. Професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок виконання праці на шахті «Родина» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» де він виконував весь комплекс робіт що характеризувався важкістю праці, а саме :маса вантажу, що піднімається постійно та переміщується вручну - 40кг при допустимій до 30 кг, статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками 72350-231171 кг/с при допустимому до 70000 кг/с, локальною вібрацією, а саме: еквівалентний рівень віброшвидкості - 115 дБ при гранично допустимому 112 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99, пилу переважно фіброгенної дії, а саме : концентрація пилу з вмістом вільного діоксину кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони - 4,0 мг/м3 при гранично допустимій 2,0 мг/м3 Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 03 червня 2014 року серії 12ААА №054619 ( а.с. 9-12 ) позивачу [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності та визначено ступінь втрати професійної працездатності 65%, з яких 30% по вібраційній хворобі, 20% по радикулопатії, 15% по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності. Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу та ліву руку, порушена хода, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, обмеження рухів та хруст в них, заніміння кінцівок, біль та оніміння в кистях, мерзлякуватість в них, побіління пальців рук на холоді, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових і колінних суглобах, утруднена хода, задишка при фізичному навантаженні, кашель сухий та з мокротинням. Через стан здоров`я, позивач вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача майже не покращується. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУтаст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз"яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров"я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно дост.1167 ЦКУ- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦКУкраїни відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоров"я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності дост. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XIIдержавна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров"я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю Україниїм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і не шкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23,1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані представником позивача у судовому засіданні, переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз"яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» №4від 31.03.1995 з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, наявність третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов"язаних з фізичним станом здоров"я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз"яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата в Україні складає 4173 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, також враховуючи факт, що позивач пропрацював на підприємстві відповідача 17 років 5 місяців, суд вважає можливим стягнути на користь позивача суму еквівалентну тридцяти розмірам мінімальних заробітних плат, що становить 125 190 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідност.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1251,90грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial