Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

14 вересня 2017 року до суду надійшла позовна заява заступника керівника [PERSON] місцевої прокуратури в інтересах держави в особі [PERSON] сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області та Львівської обласної державної адміністрації до [PERSON] районної ради Львівської області та [PERSON] в якій прокурор просить суд: 1. Визнати недійсним розпорядження голови [PERSON] районної ради від 17.12.2001р. №34 "Про затвердження технічного звіту по відведенню земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON]Б."; 2. Визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 22,3338 га., виданого [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, серії IV-ЛВ №005539, зареєстрованого за №59 від 25.12.2001р.; 3. Зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку, розташовану за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області площею 22,3338 га. в розпорядження держави в особі Львівської обласної державної адміністрації за Актом прийому-передачі.; 4. Вирішити питання судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що прокуратурою встановлено факт передачі земельної ділянки [PERSON] площею 22,5 га. із земель запасу [PERSON] сільської ради для ведення особистого селянського (фермерського) господарства згідно оскаржуваного розпорядження голови районної ради від17.12.2001р. №34. На підставі такого розпорядження [PERSON] було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Однак, прокурор вважає, що передача такої земельної ділянки [PERSON] відбулась із порушенням вимог земельного законодавства, а саме: виділення спірної земельної ділянки повинно було відбутися за рішенням органу місцевого самоврядування, а не районною радою, так як така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту; [PERSON] не надав необхідних документів, що підтверджують його досвід роботи, кваліфікацію тощо в галузі сільського господарства; у документації із землеустрою відсутній документ, на підставі якого виготовлено документацію, а саме рішення [PERSON] районної ради від 15.11.2001р., а також позитивний висновок державної землевпорядної експертизи; [PERSON] не можна було виділяти земельну ділянку водного фонду, так як законодавством надано право передачі таких земель водогосподарським підприємствам. За таких обставин, прокурор вважає, що позов належить задовольнити, визнати недійсними рішення про передачу земельної ділянки, державний акт та повернути таку земельну ділянку на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України. Також прокурор обґрунтовує причини пропуску строку, які вважає поважними, проте у своїй позовній заяві не просить такий поновити. Представники позивачів [PERSON] сільської ради та Львівської обласної державної адміністрації підтримали такі доводи прокурора та вважали, що позовні вимоги необхідно задовольнити. Так, зокрема представник [PERSON] сільської ради у відповіді на відзив вказав, що сільська рада в установленому законом порядку не реалізовувала свої повноваження щодо виділення земельної ділянки, а тому така земельна ділянка вибула з володіння сільської ради без згоди власника. Вказував, що передачу земель водного фонду не можна було здійснити [PERSON] як фізичній особі. Відповідач [PERSON], третя особа ФГ "Озеро" та їх представник просили суд відмовити прокурору в позові, так як прокурор не має права на подачу даного позову, втручання прокурора є невиправданим. Прокурором не надано доказів того, що відбулась зміна статусу земельної ділянки, так як [PERSON] виділялась заболочена земельна ділянка сільськогосподарського призначення, а не як обєкт водного фонду. Вважає, що рішенням виконкому [PERSON] сільської ради від 31.05.2001р., а також протоколом засідання конкурсної комісії, де брав участь сільський голова від 31.10.2001р. спростовуються доводи прокурора про відсутність волевиявлення сільської ради. Окрім того вважає, що приймаючи щорічно податок на землю від [PERSON] сільська рада фактично схвалила розпорядження голови районної ради. Зазначає, що [PERSON] отримав всі необхідні дозволи та зібрав всю необхідну документацію для виділення йому земельної ділянки. Окрім того, відповідач подав суду заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтував тим, що виділення земельної ділянки мало місце ще в 2001 році, а в провадженні Камянка-Бузького районного суду Львівської області була кримінальна справа, де предметом перевірки власне було розпорядження про надання [PERSON] спірної земельної ділянки. Представник [PERSON] районної ради проти задоволення позовних вимог заперечила вважаючи, що в діях районної ради відсутні будь-які порушення закону. Ухвалою суду від 05.10.2017р. відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду. 13.11.2017р. [PERSON] подав клопотання про залучення до участі у справі ФГ "Озеро" як третю особу та витребування з архіву суду матеріалів кримінальної справи №4-69/08. Ухвалою суду від 13.11.2017р. залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] господарство "Озеро" та витребувано з архіву суду для огляду матеріали справи №4-69/08. У судовому засіданні 19.02.2018р. представник [PERSON] сільської ради подав клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог до сільської ради, як таке, що має ознаки господарського спору. Ухвалою суду від 19.02.2018р. у задоволенні клопотання представника [PERSON] сільської ради про закриття провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні 15.03.2018р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності. 04.04.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив зі сторони [PERSON] сільської ради. 21.05.2018р. до суду надійшли пояснення на заперечення від [PERSON] місцевої прокуратури Львівської області. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що рішенням виконкому [PERSON] сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області від 31.05.2001р. №52, за наслідками розгляду заяви [PERSON], вирішено виділити заболочену земельну ділянку площею 22,5 га. в урочищі "За млином" в селі Старий Яричів, в постійне користування для створення фермерського господарства, вирощування риби [PERSON] (а.с. 126). 31.10.2001р. на засіданні Районної конкурсної комісії з питань виділення землі селянським (фермерським) господарствам вирішено, що є підстав для виділення [PERSON] земельної ділянки площею 22,5 га. в урочищі "За млином" із земель запасу [PERSON] сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства, що доводиться протоколом №1 від 31.10.2001р. (а.с. 121-123). Відповідно до Рішенням [PERSON] районної ради Львівської області від 15.11.2001р. вирішено затвердити протокол районної конкурсної комісії №1 від 31.10.2001р. про виділення землі селянським (фермерським) господарствам, зокрема [PERSON] (а.с. 121). Розпорядженням голови [PERSON] районної ради у Львівській області від 17.12.2001р. №34-3/5 затверджено технічний звіт по відведенню земель та видачі державного акту на право постійного користування землею, для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] та надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] земельну ділянку розміром 22,5 га. з земель запасу [PERSON] сільської ради, що доводиться копією такого розпорядження (а.с. 17). Рішенням двадцятої сесії ІІІ демократичного скликання №6 від 30 березня 2002 року вирішено затвердити розпорядження голови районної ради, зокрема №34-3/5 від 17.12.2001р. "Про затвердження технічного звіту по відведенню земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON]Б.", що доводиться копією такого рішення (а.с. 120). На підставі такого розпорядження, 25.12.2001р. [PERSON] було видано державний акт на право постійного користування землею, а саме на земельну ділянку площею 22,3338 га., яка розташована на території [PERSON] сільської ради для ведення особистого селянського (фермерського) господарства, що встановлено із копії такого державного акту (а.с. 22). Як доводиться Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи [PERSON] А00 №457818, 21.07.2003р. було здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства "Озеро" (а.с. 43). А як видно з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником та головою Фермерського господарства "Озеро" є [PERSON] Даний спір виник між сторонами щодо правомірності набуття [PERSON] права на постійне користування земельною ділянкою. Суд вирішуючи питання про те, чи є він компетентним судом у даній справі виходив із наступного. Так, субєктний склад по даній справі включає в себе відповідача фізичну особу, а саме [PERSON], третьої особою на стороні відповідача залучено [PERSON] господарство "Озеро". Із встановлених судом обставин видно, що спірна земельна ділянка передавалась [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства і право користування такою ділянкою він набув 15.12.2001р. на підставі спірного державного акту, а [PERSON] господарство "Озеро" він заснував та здійснив його державну реєстрацію 21.07.2003р. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У [PERSON] [PERSON] Верховного Суду від 13 березня 2018 року по справі №348/992/16-ц Верховний Суд дійшов до висновку, що з комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов'язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. З таким висновком суд повністю погоджується, так як він відповідає положенням Закону України "Про фермерське господарство". Разом з тим, у такій [PERSON] [PERSON] Верховного Суду дійшла висновку про необхідність закриття провадження у цивільній справі, так як такий спір виник між суб'єктами господарювання і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Зокрема ВП ВС зазначила: "Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря і обов'язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому сторонами у спірних правовідносинах мають бути юридичні особи." Проте, враховуючи такий висновок [PERSON] Верховного Суду, суд при розгляді даної справи не знаходить підстав для закриття провадження у справі з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто, суд вирішує земельні спори в порядку цивільного судочинства, окрім випадку, якщо розгляд даного спору законом віднесено до іншого виду судочинства. Чинна редакція ГПК України у статті 20 визначає, які справи відносяться до юрисдикції господарських судів і у пункті 6 частини 1 цієї статті передбачено, що господарські суди зокрема розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці Відтак, критерієм розмежування справ господарської та цивільної юрисдикції є зокрема субєктний склад, де однією зі сторін у спорі цивільному є, як правило, фізична особа, водночас у спорі господарському фізична особа може бути стороною виключно у випадках, прямо визначених законом, а у випадку щодо спору про право власності чи інше речове право, фізична особа не може бути стороною. Слід відзначити, що у межах даної справи позивач визначив особи відповідачів і до такого числа увійшла фізична особа [PERSON], як особа, яка отримала державний акт на землю. І сам факт того, що відповідачем по вимозі щодо повернення такої земельної ділянки повинно бути фермерське господарство, а не фізична особа, яка отримувала земельну ділянку для його створення, не дає суду права для закриття провадження у справі, так як за правилами ЦПК України, виключно позивачу надається право визначати відповідачів за його вимогами. І у випадку, коли позов предявлено не до належного відповідача, то суд повинен відмовити у такому позові, а не закрити провадження з цих підстав. Так, як зазначено у п. 8 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009р. N 2, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Такий самий підхід застосувала [PERSON] Верховного Суду у [PERSON] від 17 квітня 2018 року по справа № 523/9076/16-ц, де у п. 40,41 зазначено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. При розгляді даної справи суд вважає, що слід застосовувати аналогічний процесуальних підхід, за яким, якщо позивач заявив позов до фізичної особи в порядку цивільного судочинства, а така вимога повинна бути заявлена до юридичної особи (в д.в. фермерського господарства) в порядку господарського судочинства, то необхідно приймати рішення про відмову у позові до фізичної особи, а не рішення про закриття провадження у справі. Застосування у спірних правовідносинах процесуального підходу, який застосований у [PERSON] ВС 13 березня 2018 року по справі №348/992/16-ц та закриваючи провадження у справі, суд фактично б позбавив позивача права на вирішення його матеріально-правової вимоги до відповідача, який на його переконання, є належним. Тому, у даній справі суд хоч і враховує висновок ВП ВС у подібних правовідносинах, проте

Outcome: dismissed