Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

До Рубіжанського міського суду Луганської області, із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON], [INFO], до протитуберкульозного закладу: Комунальний заклад «Лисичанський обласний протитуберкульозний диспансер», звернувся представник комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня». У судове засідання, для розгляду справи по суті, з'явився представник заявника та представник заінтересованої особи. Заінтересовану особу: [PERSON], на підставі частини 1 статті 285 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), суд не викликав, оскільки за даними протитуберкульозного закладу він становить загрозу розповсюдження туберкульозу, бо є бактеріовиділювачем. Позиція представника заявника полягала у тому, що [PERSON], будучи хворим на таку небезпечну інфекційну хворобу, як туберкульоз, порушив протиепідемічний режим. Знаходячись на стаціонарному лікуванні, не пройшовши до кінця рекомендований йому курс, він самовільно залишив протитуберкульозний диспансер і повернувся до свого постійного місця проживання, чим створив небезпеку для власного здоров'я і життя, а також своєї родини (цивільної дружини та малолітньої дитини) і населення міста, бо хворіє на заразну форму туберкульозу. При цьому, його ефективне лікування в амбулаторному режимі не можливе, оскільки в супереч правил уніфікованого клінічного протоколу медичної допомоги дорослим «Туберкульоз», він проживає разом із неповнолітньою дитиною і дружиною у двокімнатній квартирі, що унеможливлює його належну ізоляцію, при цьому відмовляється від лікування під безпосереднім наглядом медичних працівників за прийомом протитуберкульозних препаратів. Від лікування медичними препаратами він взагалі відмовився, хоч йому було неодноразово роз'яснено про необхідність госпіталізації, ізоляції та можливих наслідках у вигляді примусової госпіталізації судом. Позиція представника [PERSON] полягала у тому, що він не бажає проходити стаціонарне лікування через недотримання протитуберкульозним закладом належних умов (за його словами, там холодно, він не наїдається, а сусіди по палаті порушують внутрішні правила). А замість ліків, прописаних лікарями, він бажає лікуватись самостійно, для чого приймає такий препарат як «Фракція-2», який він купує у ветеринарній аптеці. Оскільки сторони доводили свої вимоги та заперечення тільки письмовими доказами, які є в матеріалах справи, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], [INFO], 28 листопада 2014 року звернувся до комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», із скаргами на підвищену температуру, яка тримається на протязі 3 тижнів (а.с.15). Першого грудня 2014 року, у цій же лікарні, [PERSON] пройшов бактеріоскопічне дослідження, за результатами якого було виявлено позитивний результат бактеріоскопії на наявність кислото-стійких бактерій (а.с.21). Дванадцятого грудня 2014 року, лікуючим лікарем комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», [PERSON] було постановлено діагноз: рецидив туберкульозу легень (дисемінований) - Деструкція + Мікобактерія туберкульозу + Мікроскопія + категорія 2 когорта 4, тобто активна заразна форма туберкульозу (а.с.14,4). Того ж дня, на підставі висновку центральної лікарсько-консультативної комісії, [PERSON] було виписано направлення до комунального закладу «Лисичанський обласний протитуберкульозний диспансер» з метою його лікування згідно діючого протоколу, починаючи з 15 грудня 2014 року (а.с.16,20). На лікування до вказаного протитуберкульозного закладу у призначений термін не поїхав, але після співбесіди з лікуючим лікарем 16 грудня 2014 року, погодився (а.с.17). У період з 24 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, [PERSON] знаходився на лікуванні у комунальному закладі «Лисичанський обласний протитуберкульозний диспансер», який залишив передчасно та самовільно. Як наслідок, медичні дані щодо покращення стану його здоров'я відсутні (а.с.22,4). Лікуючим лікарем комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня», [PERSON] в січні 2015 року був викликаний для отримання нового направлення на лікування та був попереджений про можливу примусову госпіталізацію судом у випадку неявки у добровільному порядку (а.с.18). Шістнадцятого лютого 2015 року, знову був викликаний на прийом. Від стаціонарного лікування, а також від прийому медичних препаратів категорично відмовився. Оформити про це розписку також відмовився. Повідомив, що займається самолікуванням, зокрема приймає препарат «Фракція - 2» (а.с.18). Вісімнадцятого лютого 2015 року, лікарсько-консультативною комісією було складено висновок у тому, що [PERSON] продовжує хворіти на активну заразну форму туберкульозу, але від стаціонарного лікування та прийому медичних препаратів категорично відмовляється; проживає у квартирі разом із дружиною та дитиною трирічного віку, що унеможливлює його лікування в домашніх умовах згідно діючого протоколу лікування хворих на туберкульоз; тому його слід госпіталізувати до протитуберкульозного закладу на строк не менше 3 місяців (а.с.4) А 23 лютого 2015 року, представник комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» подав до Рубіжанського міського суду Луганської області заяву, якою просить суд госпіталізувати [PERSON], у примусовому порядку до протитуберкульозного закладу на строк до трьох місяців, як хворого на заразну форму туберкульозу, який порушив протиепідемічний режим та створює небезпеку розповсюдження інфекційної хвороби (а.с.2-3). Із встановлених обставин вбачається, що представник протитуберкульозного закладу, по суті, звернувся до суду із заявою про втручання у право на свободу та особисту недоторканість [PERSON] шляхом його затримання і примусового лікування з метою запобігання поширенню інфекційного захворювання серед населення міста. З огляду на це, для вирішення означеного питання, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до положень частини 1 статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Також, положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується, що нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув'язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт a); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, передбаченого законом (підпункт b); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт c); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт d); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт e); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в'їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції (підпункт f). Європейський суд з прав людини у пункті 63 рішення від 18 лютого 2010 року (справа "Гарькавий проти України") зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 зазначеної Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканість не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (абзац 6 пункт 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року - справа про строки адміністративного затримання). Так, частина 2 статті 9 Основ законодавства України про охорону здоров'я, допускає обмеження прав громадян шляхом примусової госпіталізації, але тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. Одним з таких законів в Україні, є Закон України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», пункт 12 частини 1 статті 1 якого, визначає туберкульоз як соціально небезпечну інфекційну хворобу, що викликається мікобактеріями туберкульозу. При цьому згідно пункту 13 цієї ж частини 1 статті 1 вказаного закону, хворий на заразну форму туберкульозу - це хворий на туберкульоз, у мокротинні якого виявляються мікобактерії туберкульозу, який є джерелом інфекції для осіб, які з ним контактують. Судом встановлено, що станом на дату розгляду заяви про госпіталізацію [PERSON], останній являється хворим на заразну форму туберкульозу, тобто хворим на небезпечну інфекційну хворобу як для нього самого, так і для осіб, які з ним контактують (а.с.4,12). А згідно положень частини 1 статті 22 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ті особи, які хворіють на небезпечні інфекційні хвороби (як-от, туберкульоз), є носіями збудників цих хвороб, у разі, якщо вони створюють реальну небезпеку зараження оточуючих, підлягають лікуванню, медичному нагляду та обстеженням у стаціонарах відповідних закладів охорони здоров'я чи наукових установ. Поряд з цим, положення частини 1 статті 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» (як норми спеціального нормативно-правового акту) передбачають, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз. Так, частиною 3 статті 14? Основ законодавства України про охорону здоров'я передбачено, що галузевим стандартом у сфері охорони здоров'я, серед іншого, є клінічний протокол. Судом встановлено, що пункт 4.1. розділу ІІІ (діючого в Україні) Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги дорослим "Туберкульоз" (який затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України №620 від 04 вересня 2014 року), також передбачає можливість амбулаторного лікування, але за загальним правилом, для хворих на туберкульоз без бактеріовиділення. За висновком лікарсько-консультативної комісії, [PERSON] є бактеріовиділювачем (а.с.4). При цьому, у період з 24 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, [PERSON] знаходився на лікуванні у комунальному закладі «Лисичанський обласний протитуберкульозний диспансер», але самовільно його залишив з власної ініціативи, не завершивши курс лікування; повернувся жити до дому, прийнявши рішення лікуватись самостійно (а.с.4,23,18). Положення частини 5 статті 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» передбачають, що у разі відмови хворих на заразні форми туберкульозу від госпіталізації їх лікування може проводитися амбулаторно за можливості їх ізоляції в домашніх умовах. За висновком лікарсько-консультативної комісії, та висновку лікуючого лікаря (з врахуванням пояснень наданих лікуючим лікарем у судовому засіданні), ізоляція [PERSON] в домашніх умовах неможлива. Як неможливим є і його лікування вдома, оскільки дотримання норм діючого протоколу лікування хворих на туберкульоз, через відмову хворого приймати медичні препарати під наглядом, та його самолікування, цьому заважають. При цьому, він порушив протиепідемічний режим, коли самовільно покинув стаціонарне лікування у протитуберкульозному диспансері та повернувся жити до дому, де проживає і його цивільна дружина та малолітня дитина, чим наразив на небезпеку заподіяння шкоди їх здоров'ю, а також здоров'ю населенню міста (а.с.2-3,4,12,18). За таких обставин, суд погоджується з доводами представника протитуберкульозного закладу щодо неможливості ефективного лікування [PERSON] в амбулаторних умовах, та неможливості запобігання поширенню туберкульозу на оточуючих його людей та жителів міста. Разом з цим, суд констатує, що ставиться з повагою до права [PERSON] на вибір методів лікування, однак відзначає, що вказане право, згідно положень пункту д) частини 1 статті 6 Основ законодавства України про охорону здоров'я, залежить від рекомендацій лікаря, яких він не дотримався. А власне, самолікування хворим на заразну форму туберкульозу, з огляду на небезпечність такої інфекційної хвороби та положень статті 7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не передбачено. Відповідно до положень частини 1 статті 20 цього ж закону, особи, які хворіють на інфекційні хвороби чи є бактеріоносіями, зобов'язані: вживати рекомендованих медичними працівниками заходів для запобігання поширенню інфекційних хвороб; виконувати вимоги та рекомендації медичних працівників щодо порядку та умов лікування, додержуватися режиму роботи закладів охорони здоров'я та наукових установ, у яких вони лікуються. А положення частини 3 статті 20 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» встановлюють, що хворі на туберкульоз зобов'язані дотримуватися призначеного їм відповідно до стандарту медичної допомоги режиму лікування; дотримуватися правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров'я під час стаціонарного лікування; дотримуватися вимог протиепідемічного режиму. Порушення вказаних обов'язків та зокрема, протиепідемічного режиму, хворими на заразні форми туберкульозу, якщо це ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, може мати як наслідок для них, обмеження їх права на свободу та особисту недоторканість шляхом примусової госпіталізації до протитуберкульозних закладів на строк до трьох місяців, за рішенням суду. Що і передбачено частиною 1 статті 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз». За визначенням пункту 6 частини 1 статті 1 вказаного закону, протиепідемічний режим - це спеціальні протиепідемічні заходи (правила поведінки особи, хворої на заразну форму туберкульозу), встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я, спрямовані на захист населення, у тому числі медичних та інших працівників, від зараження збудником туберкульозу. Суд не має сумнівів у тому, що під правилами поведінки особи, хворої на заразну форму туберкульозу, слід розуміти коло її прав та обов'язків, що встановлені зазначеним органом для захисту населення від зараження збудником туберкульозу. При цьому суд враховує, що за визначенням частини 1 статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб. Судом встановлено, що комплекс таких заходів встановлено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я у тому числі і в Уніфікованому клінічному протоколі первинної, вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги дорослим "Туберкульоз", який затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України №620 від 04 вересня 2014 року. Зокрема, системний аналіз положень пункту 3.1., 3.3. розділу ІІІ вказаного Уніфікованого протоколу свідчить проте, що протиепідемічний режим складають, серед іншого, і такі умови як-от: утримання хворим на туберкульоз (з бактеріовиділенням) від проживання у квартирі, де проживають діти віком до 18 років, на весь час лікування; забезпечення хворим на туберкульоз можливості здійснення його контрольованого лікування, і в дозах, що призначені фтізіатром (при амбулаторному лікуванні); забезпечення хворим прийому протитуберкульозних препаратів тільки під безпосереднім наглядом медичних працівників (лікування при госпіталізації); необхідність дотримання хворим режиму лікування (для будь-яких режимів лікування); забезпечення хворим тривалого та щоденного лікування, а також співпраці з лікуючим лікарем. Враховуючи те, що [PERSON], вже лікувався від туберкульозу у 1995 році, 2003 та 2005 роках (а.с.20), а також у період з 24 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року, на думку суду, він не міг не знати правил своєї поведінки та зокрема, кола своїх обов'язків для дотримання ним протиепідемічного режиму. При цьому суд враховує, що за даними лікуючого лікаря, під час останнього лікування ним була підписана письмова інформована згода на лікування, яка включає обов'язок дотримання правил протиепідемічного режиму. Також судом враховано і те, що матеріалами справи підтверджується, а представником [PERSON] не заперечується, що останній самовільно залишив протитуберкульозний заклад, чим порушив режим свого лікування; будучи хворим на заразну форму туберкульозу та бактеріовиділювачем, почав проживати у квартирі, де проживала його малолітня дитина та цивільна дружина, чим він прямо і грубо порушив протиепідемічний режим та поставив під загрозу зараження туберкульозом інших осіб і створив можливості для його подальшого поширення; від приймання призначених йому протитуберкульозних препаратів взагалі відмовився. За таких обставин, суд вважає, що з метою запобігання [PERSON] поширенню туберкульозу, яким він хворіє на заразну його форму, у зв'язку із порушенням ним протиепідемічного режиму, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, втручання у його право на свободу та особисту недоторканість шляхом його примусової госпіталізації до Комунального закладу «Лисичанський обласний протитуберкульозний диспансер», є виправданим. Вирішуючи питання щодо допустимого строку обмеження вказаного права, враховуючи мету та межі у його втручання, при цьому зважаючи на повідомлений лікуючим лікарем мінімальний термін курсу лікування (60 доз, по одній не день), час необхідний для примусової доставки хворого та необхідність здійснення аналізів після проходження циклу лікування для визначення подальших дій, суд вважає що саме 65 календарних днів, з моменту фактичного затримання хворого, буде достатнім строком для втручання у право [PERSON] на свободу та особисту недоторканість. А тому заява підлягає задоволенню частково, тобто тільки в межах встановленого судом строку, у задоволенні решти вимог слід відмовити. Також суд враховує, що протитуберкульозний заклад, за наявності для цього відповідних підстав, має право подати до суду заяву про продовження строку примусової госпіталізації. Доводи представника [PERSON] щодо недотримання протитуберкульозним закладом належних умов тримання хворих, свого документального підтвердження матеріалами справи не знайшли. При цьому за поясненнями його представника, офіційних звернень чи скарг з цього приводу здійснено не було. І тому суд вказані доводи представника хворого до ретельного дослідження не бере і вважає їх такими, що не можуть вплинути на прийняте судом рішення. Саме ж медичне втручання у примусовому порядку, враховуючи положення частини 1 статті 42 Основ законодавства України про охорону здоров'я, суд вважає можливим, оскільки доказів завдання від нього шкоди здоров'ю [PERSON], в матеріалах справи відсутні. Зважаючи на положення частини 7 статті 235 Цивільного процесуального кодексу України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Отже, суд,

Outcome: partial