Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

У грудні 2018 р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати майно, а саме: набір меблів "Віола", який складається з комоду вартістю 2 885,00 грн., ліжка вартістю 3 520,00 грн., дзеркала вартістю 1 275,00 грн., шафи з дзеркалом вартістю 8 545,00 грн., матрацу "Дрім" вартістю 3 775,00 грн., загальною вартістю 20 000,00 грн., та холодильник Ariston вартістю 6 000,00 грн., її та [PERSON] спільною сумісною власністю, поділити це майно та виділити його у власність [PERSON] , стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку цього майна у розмірі 13 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майно, щодо якого виник спір, набуто під час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , останній добровільно поділити це майно відмовляється. Від [PERSON] заяви про визнання позову або відзиву не надходило. Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] з 01.12.2017 р. перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01.12.2017 р. (а. с. 7). [PERSON] та [PERSON] 21.02.2018 р. набули у власність набір меблів "Віола", який складається з комоду вартістю 2 885,00 грн., ліжка вартістю 3 520,00 грн., дзеркала вартістю 1 275,00 грн., шафи з дзеркалом вартістю 8 545,00 грн., матрацу "Дрім" вартістю 3 775,00 грн., загальною вартістю 20 000,00 грн., а 03.04.2018 р. - холодильник Ariston, вартістю 6 000,00 грн., що підтверджується специфікацією 000766953 від 21.02.2018 р. та товарним чеком від 02.2018 р. (а. с. 8, 9). Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зважаючи на наведене, Суд вважає, що майно, щодо якого виник спір, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно зі статтею 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частинами першою - третьою статті 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. З наведених норм законодавства України випливає, що майно, щодо якого виник спір, може бути як поділено у рівних частках між [PERSON] та [PERSON] , так з нього може бути виділено у власність одного з них його неподільну частину за умови, що інший згоден отримати грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки цієї частини майна, при цьому така компенсація може бути присуджена Судом. Частиною другою статті 183 Цивільного кодексу України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тобто, майно, щодо якого виник спір, складається з неподільних речей. Як випливає зі змісту позовної заяви [PERSON] , вона згода отримати грошову компенсацію за 1/2 частку цього майна, майно перебуває у квартирі за місцем проживання [PERSON] . Суд вважає, що за таких обставин це майно має бути виділено у власність [PERSON] як такому, що ним користувався та користується, при цьому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню вартість належної їй 1/2 частки майна, яка становить 13 000,00 грн. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору (а. с. 1) та 500,00 грн. витрат на правничу допомогу (а. с. 12).

Outcome: approved