Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

16 травня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю і суду показав, що йому на праві власності належить автомобіль ВАЗ 210740 реєстраційний номер [NUMBER]. 18.08.2013 року на вул.. Гоголя в м. Красний Лиман Донецької області з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем ВАЗ 21104 реєстраційний номер [NUMBER], який належать на праві власності відповідачу [PERSON], відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої його автомобіль було пошкоджено. Відповідач ПАТ «УПСК» частково в сумі 15283,46 грн. відшкодував завдані йому матеріальні збитки. Але він вважає, що розмір збитків становить 36862,15 грн. Тому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку різницю в сумі 21578,69 грн., яка до теперішнього часу не відшкодована. Крім того просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на його користь франшизу в сумі 1000 грн., витрати на оплату правової допомоги в сумі 1500 грн., судового збору в сумі 243,6 грн., витрати на проведення авто-товарознавчого дослідження в розмірі 500 грн. Тобто просив позов задовольнити повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник ПАТ «УПСК» в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були попереджені належним чином. Тому відповідно до приписів ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача прийшов до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення. Дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 06.06.2010 року виданого ВРЕВ м. Слов»янська при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, належить на праві власності автомобіль ВАЗ 210740 реєстраційний номер [NUMBER](а.с. 62). Відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 05.03.2008 року виданого ВРЕВ м. Слов»янська при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, належить на праві власності автомобіль ВАЗ 21104 реєстраційний номер [NUMBER](а.с. 44). Тобто відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України позивач та відповідач [PERSON] володіли траспортними засобами на відповідній правовій підставі. 18 серпня 2013 року о 09 годині 15 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 21104 реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по вул.. Гоголя в м. Красний Лиман Донецької області на перехресті з вул.. Курортна не надав переваги в русі автомобілю ВАЗ 210740 реєстраційний номер [NUMBER], що рухався по вул.. Курортна, яким керував позивач, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів, яким було завдано механічні ушкодження у тому числі і транспортному засобу, який належить позивачу. Як вбачається з вимог ст.. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов»язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі(право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст..1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме : 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тобто для вирішення питання цивільно-правової відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду суд перш за все встановлює хто з водіїв був винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Краснолиманського міського суду Донецької області від 15.11.2013 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в результаті якого було пошкоджено автомобіль позивача. Постанова набрала законної сили(а.с.11). Згідно приписів ч.4 ст.61 ЦПК України однією з підстав звільнення від доказування являється вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду с питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 18.08.2013 року о 09 годині 15 хвилин на перехресті вулиць Гоголя та Курортна в м. Красний Лиман Донецької області за участю двох транспортних засобів - автомобіля ВАЗ 210740 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням позивача, та автомобіля ВАЗ 21104 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON]., сталася з вини останнього. Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. На підставі викладеного саме відповідач [PERSON] повинен нести матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду, у зв»язку з чим позовні вимоги в цій частині до відповідача [PERSON] суд вважає необґрунтованими. Однак цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована шляхом укладення з відповідачем ПрАТ «УПСК» 17.09.2012 року договору обов»язкого страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/3806506 терміном дії з 19.09.2012 року до 18.09.2013 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 50000 гр. та франшизою 500 грн (а.с.64). Тобто дорожньо-транспортна пригода мала місце в період дії вказаного договору. Суд враховує також, що відповідно до ст.ст. 22.1,29,32.7 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року "При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика(згідно п.2 договору), відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю(100000 грн.), майну третьої особи, пов'язану з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, за мінусом втрати товарного вигляду(50000 грн.) та франшизи(500 грн.)- а.с.64. Відповідно до вказаного закону та ст..ст.979,988,990 ЦК України страховик зобов»язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату третій особі. При цьому страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності(страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. В судовому засіданні встановлено, що відповідач-страховик в добровільному порядку відшкодував позивачу завдану матеріальну шкоду на суму 15283,46 грн.(а.с.63), тобто реальну шкоду за мінусом франшизи в сумі 500 грн. Однак позивач вважає розмір відшкодування таким, що не відповідає реальній матеріальній шкоді і посилається на висновок № 257 авто товарознавчого дослідження від 22.08.2013 року, відповідно до якого розмір матеріальної шкоди складає не 15783,46 грн., а 36862,15 грн.(а.с.18-20), у зв»язку з чим просить стягнути солідарно з усіх відповідачів у рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди 21578,69 грн. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Але в судовому засіданні позивач пояснив, що до теперішнього часу пошкоджений автомобіль не ремонтував, тобто доказів розмірів реальних збитків надати суду не може. Крім того, визначений експертом розмір матеріальної шкоди в сумі 36862,15 грн. суперечить встановленому страховиком розміру страхового відшкодування в сумі 15783,46 грн. При цьому суд враховує, що висновок експерта № 257 від 22.08.2013 року не відповідає гарантіям незалежності судового експерта та правильності його висновку, передбаченим приписами ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» бо проведений без попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України, у відсутності учасників процесу, в порушення процесуального порядку призначення експертизи бо встановлення матеріальної шкоди експертом проведено на замовлення позивача. Тому, враховуючи те, що позивач відмовився від проведення судової експертизи на предмет усунення протиріч в наданих ним доказах про розмір реальної шкоди, суд приходить до висновку про те, що позивачем в судовому засіданні не доведено завдання йому відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди на суму 36862,15 грн. У зв»язку з чим позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 21578,69 грн. суд вважає не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. При вирішенні вимог позивача в частині відшкодування франшизи(на розмір якої було зменшене страхове відшкодування) в сумі 1000 грн., суд вважає такі вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню частково в сумі 500 грн. у зв»язку з тим, що розмір такої передбачений договором обов»язкого страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/3806506 відповідача від 17.09.2012 року в сумі 500 грн. Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування судових витрат суд прийшов до наступного висновку. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задовольняється частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що витрати позивача в сумі 243,60 грн. на сплату судового збору, понесені ним при зверненні до суду(а.с.1), незважаючи на часткове задоволення позову слід повністю стягнути з відповідача [PERSON] бо вони сплачені позивачем у мінімального розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 79 ЦПК України до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, серед іншого належать : 1) витрати на правову допомогу ; 2) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз. При цьому відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Однак позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що [PERSON], котрому позивач сплатив 1500 грн. за надання правової допомоги, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги(а.с.61). Крім того, відповідно до довіреності від 08.04.2014 року(а.с.8) [PERSON] позивачем надано повноваження свого представника. Жодних доказів тому, що [PERSON] являвся фахівцем в галузі права позивач суду не надав. Виходячи з норм діючого законодавства, суд вважає, що дії [PERSON], які він зійснював в процесі судового розгляду справи, повинні розцінюватися, як представництво інтересів позивача, що безумовно підтверджено і довіреністю та договором. Оскільки надання допомоги представником не відноситься до судових витрат, понесені позивачем витрати по оплаті послуг представника не відшкодовуються. Тому, в частині стягнення на користь позивача витрат за представництво в суді його інтересів в розмірі 1500 грн. задоволенню не підлягають. Окрім того, не підлягають на погляд суду задоволенню і позовні вимоги позивача в частині відшкодування витрат на оплату товарознавчого дослідження в сумі 500 грн., бо судом відмовлено в задоволенні вимог позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди на підставі висновку, складеного спеціалістом.

Outcome: partial