Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду до відповідача [PERSON] із зазначеним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, трьох неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON], [INFO] , залишити на подальше проживання при ній. . В підтвердження своїх вимог посилається на те, що відповідач на протязі тривалого часу порушує подружню вірність, влаштовує сварки, застосовує фізичну силу, виганяє її з будинку, не надає кошти на утримання дітей. Вони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть. Вона переконалась, що вони є зовсім різними людьми, вважає, що подальше збереження сім,ї є неможливим і суперечить її інтересам, на примирення не погоджується. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Бугайов М.В. підтримали викладені вимоги, просять їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечує, просиьть неповнолітніх дітьей залишити на проживання з ним. Представник третьої особи покладається на розсуд суду, в останнє судове засідання не з"явилась , про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши сторони та перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з таких підстав. Як визначено ч.1 та ч.2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків , передбачених законом. Відповідно до ч.1ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За змістом ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1997 року. Мають п"ятеро дітей, двоє із яких досягли повноліття , а діти : [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , проживають з батьками. Між сторонами виникали сварки та непорозуміння, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних стосунків. Сторони припинили спільне проживання . Спільного господарства не ведуть. Сім`я фактично розпалася, існує вона тільки формально. Відповідно до положень сімейного законодавства шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За правилами ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, а тому розриває його. Відповідно до вимог ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А тому місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] суд не визначає. Інших неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на подальше проживання суд залишає з матір"ю. Згідно висновку служби в справах дітей Коростенської районної державної адміністрації доцільним визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] разом з матір" ю . Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованаПостановою ВерховноїРади України№ 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Згідно із ч.ч.1,2,3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За змістом ч.1ст.161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків , особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України», вирішуючи спори між батьками , які проживають окремо ( в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п.6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом в присутності психолога допитувався син [PERSON] , 2010 року народження, вислухано думку психолога, з"ясовано всі обставини по справі , на підставі всебічно і повно з"ясованих матеріалів , суд вважає доцільним залишити дітей на подальше проживання саме з матір" ю . Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Суд стягує витрати зі сплати судового збору та витрат на надання правової допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved