Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 50 відсотків від мінімального прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно та стягувати їх у такому розмірі до повноліття дитини. Одночасно, позивач просить стягнути з відповідача аліменти і на своє утримання у розмірі ? частини його заробітку (доходу) до досягнення сином трьох років. Свої вимоги позивач, спочатку у позові, а потім і в судовому засіданні обґрунтувала тим, що вони із відповідачем з 16.11.2013 року до тепер перебувають у шлюбі від якого мають одну малолітню дитину, а саме: сина [PERSON], [INFO] року нородження.. 01.08.2015 року шлюбні відносини вони з відповідачем припинили та стали проживати окремо, вона з дитиною стала мешкати у [ADDRESS] у той час, як відповідач залишився мешкати ву [ADDRESS] де до цього вони мешкали всією родиною. При цьому малолітня дитина фактично знаходиться на її матеріальному утриманні, оскільки за увесь час відколи вони не мешкають разом із відповідачем однією сім"єю останній перерахував їй на утримання дитини лише 2 700 грн. 00 коп., що є явно недостатнім. При цьому, позивач зазначила, що отримує лише допомогу по догляду за дитиною, інших видів доходів, нерухомості, транспортних засобів не має, як і не має можливості працювати, оскільки займається доглядом за малолітнім сином. Відповідач, який є здоровою, працездатною особою та має постійне місце роботи та сталий дохід, на думку позивача, має змогу та забов"язаний утримувати її та їх дитину у розмірах, що нею заявлені. Посилаючись на ст.ст. 75, 84, 180-182 СК України позивач просила її позов задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з"явився, направивши до суду письмові заперечення проти позову, в яких позов визнав частково. Так, відповідач зазначив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку та 1/10 частини від його заробітку (доходів) на утримання дружини. При цьому відповідач послався на те, що він не має матеріальної змоги сплачувати на утримання позивача суму, яка нею заявлена, оскільки працюючи прокурором місцевої прокуратури отримує невелику заробітню плату, як держслужбовець не має права займатися підробітками чи бізнесом, вимушений знімати житло, оскільки мешкає не за місцем реєстрації. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вважає, що позов о підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із досліджено копії свідоцтва про шлюб судом безспірно встановлено, що сторони з 16.11.2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4). При цьому сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Із пояснень позивача та письмових заперечень відповідача судом також встановлено, що сторони на даний час проживають окремо, в різних населених пунктах. Малолітня дитина сторін мешкає разом із матір'ю, знаходячись на утриманні останньої, що підтверджується відповідною довідкою ЖРЕВ "Нова" (а.с. 6). При цьому, саме позивач займається доглядом і вихованням сина, що не досяг трирічного віку, піклується про нього. Відповідач, являючись батьком дитини, у добровільному порядку надає матеріальну допомогу на її утримання, а дружину із якою проживає дитина, що не досягла трирічного віку, матеріально не підтримує. Позивач вважає, що свій обов"язок по належному матеріальному забезпеченню сина відповідач не виконує, вважаючи переказані їй грошові суми замалими, а тому просить визначити розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання сина та її утримання судом. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов'язків (ч.2 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, при цьому даний обов'язок є особистим, індивідуальним обов'язком як матері, так і батька. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.1 і ч.3 181 СК України. Відповідно вимог ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Окрім того, статтею 75 СК України встановлено обов'язок дружини, чоловіка матеріально підтримувати один одного. Відповідно ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, також і в разі розірвання шлюбу, що передбачено ч.ч. 4, 6 ст. 84 СК України. Особливості визначення розміру аліментів одному з подружжя судом встановленні статтею 80 СК України, де передбачено присудження їх у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі, якщо у частковому відношенні до заробітку, стягнення аліментів неможливе або утруднене. При цьому, критеріями якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів є матеріальний і сімейний стан платника та одержувача аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Встановивши, що сторони перебувають у шлюбі, проживають окремо, від них як подружжя походить дитина [PERSON], [INFO], та з огляду на те, що між подружжям виник спір, що розміру щомісячного утримання дитини та дружини, суд вважає за необхідне визначити аліментні платежі судовим рішенням. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що їх має сплачувати відповідач на користь позивача, суд виходить із того, що останній є здоровою, працездатною собою, має постійне місце роботи та отримує постійний заробіток. Окрім того, суд бере до уваги і те, що відповідач мешкає не за місцем своєї реєстрації та винаймає житло. Цю обставину в судовому засіданні не спростовувала і позивач. За умов, що відповідач має сталий дохід, суд вважає, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 181 СК України, розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього має бути визначений у частці від його доходу, як на утримання дитини, так і на утримання дружини і вони мають становити 1/4 та 1/10 частку від його заробітку (доходу) відповідно. Доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача на утримання сина 50 відсотків від прожиткового мінімуму встановлено для дитини відповідного віку та визнання відповідачем позову у цій частині не можуть бути прийнятими судом до уваги, оскільки у відповідності до ст. 174 ЦПК України таке визнання не є обов"язковим для суду, оскільки воно суперечить закону та порушує права та інтереси відповідача. Окрім того, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач за своїм матеріальним станом може сплачувати на її утримання заявлений нею розмір аліментів, у той час як ст. 60 ЦПК України забов"язує сторони надавати суду докази на підтвердженя своїх вимог та заперечень проти них. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст.ст. 81,88 ЦПК України судові витрати у розмірі 1 102 грн. 40 коп. належить віднести на рахунок відповідача, буручи до уваги, що судом одночасно розглянуто дві вимоги матеріального характеру. Враховуючи наведене,

Outcome: partial