Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

18 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати виконавчий напис від 19.05.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 9057 таким, що не підлягає виконанню. Судові витрати стягнути з Відповідачів. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем було вчинено виконавчий напис від 19.05.2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 9057 про звернення стягнення на квартиру за адресою [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК». Позивач вважає, що виконавчий напис вчинений з недотриманням вимог про доведення стягувачем наявності в нього права на звернення стягнення (статусу Іпотекодержателя), взагалі існування заборгованості, а тим більше її безспірності, а також під час розгляду Київським районним судом м. Одеси спору щодо розміру заборгованості. А від так, стверджує, що зазначений виконавчий напис грубо порушує його права та не підлягає виконанню, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 19.03.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. Одночасно з подачею позову, представник позивача звернулась до суду з клопотанням, в якому просила витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича (01001, м. Київ, пров. Музейний, буд. 4, поверх 3; тел.: (050)-513-00-00) належним чином посвідчених копій документів, на підставі яких була вчинена нотаріальна дія, а саме виконавчий напис від 19.05.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 9057. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року клопотання позивача було задоволено в повному обсязі. Крім того, з подачею позову представник позивача звернулась до суду з заявою, якій просила постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису від 19.05.2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 9057, який оскаржується [PERSON] у судовому порядку, та зупинення реалізації арештованого майна, а саме, квартири за адресою [ADDRESS] , загальною площею 54,5 кв.м., належної на праві власності [PERSON] у зв`язку із відсутністю іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення до набрання законної сили рішенням суду за позовною заявою [PERSON] до AT «УКРСОЦБАНК», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляк В.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року клопотання позивача було задоволено, вжито заходи забезпечення позову. Не погоджуючись з даною ухвалою, ПАТ «Укрсоцбанк» оскаржив її в апеляційному порядку та просив ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року залишено без змін. Матеріали справи повернуті до суду 13 листопада 2019 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 14 листопада 2019 року прийняла справу до свого провадження та призначила підготовче засідання. В подальшому ухвалою суду від 10 грудня 2019 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В ході судового засідання, яке відбулось 22 січня 2020 року, представник відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Байрамов Олександр Володимирович повідомив, що на теперішній чач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав і зобов`язань Акціонерного товариства «Укрсоцбанк». У зв`язку з чим представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з заявою про здійснення процесуального правонаступництва, а саме просила замінити відповідача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 22 січня 2020 року вказану заяву представника позивача задоволено в повному обсязі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-банк» - Байрамов Олександр Володимирович та представник третьої особи Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерія Миколайовича - [PERSON] заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, надали суду відзив на позовну заяву. Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. В судовому засіданні встановлено, що 25 липня 2008 року між УніКредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю та громадянином Республіки Беларусь [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013893, згідно умов якого (п. 1.1.) Банк зобов`язався надати Позичальнику на положеннях та умовах цього Договору грошові кошти в сумі 60 000 дол. США, а Позичальник зобов`язався прийняти, використати за цільовим призначенням, як це встановлено п. 1.3 цього Договору, та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 12,5 % процентів річних, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. Згідно п. 1.2 Договору передбачено, що Кредит надається строком на 11 років зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 25 липня 2019 року (включно). В пункті 1.3 Договору зазначено, що кредитні кошти призначені для придбання квартири [ADDRESS] . Для забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором між УніКредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю та громадянином Республіки Беларусь, [PERSON] цього ж дня було укладено Іпотечний договір № MRTG-000000013893/S, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрований в реєстрі за № 4292. Предметом іпотеки за цим Договором є квартира [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 25 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., за реєстровим № 9291, зареєстрований в державному реєстрі правочинів за № 3041878 (п. 2.1). Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За правилами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 19 травня 2017 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем за реєстровим № 9057 вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] власником якої є [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації Предмету іпотеки, запропоновано задовольнити вимоги Стягувача ПАТ «УкрСоцбанк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання Боржником умов Кредитного договору за період з 23 липня 2014 року по 23 березня 2017 року, а саме: заборгованість за кредитом - 23 484, 67 дол. США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 249 дол. США. Загальна сума заборгованості становить 24 733, 67 дол. США та сума плати, що здійснена Стягувачем за вчинення виконавчого напису. Судом встановлено, що вказаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка В.М., який постановою від 13 лютого 2019 року відкрив виконавче провадження № 58370564. Постановами приватного виконавця від 13 лютого 2019 року накладено арешт на майно боржника, а саме квартиру [ADDRESS] , а також стягнуто з боржника [PERSON] основну винагороду у сумі 2 473, 37 дол. США. У зв`язку з невиконанням у добровільному порядку виконавчого напису, приватним виконавцем було призначено суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні з метою визначення ринкової вартості арештованого нерухомого майна боржника. 11.03.2019 року за вхідн. № 1796 на адресу Приватного виконавця надійшов звіт про оцінку квартири [ADDRESS] , згідно якого ринкова вартість даної квартири складає 24 390 дол. США. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що у відповідача АТ «УкрСоцбанк» відсутній статусу іпотекодержателя. З цього приводу суд зазначає наступне. Дійсно, як зазначалось вище як Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013893 так і Іпотечний договір № MRTG-000000013893/S був укладений між УніКредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю та [PERSON] . Відповідно до Статуту AT «УКРСОЦБАНК», що міститься у вільному доступі на офіційному сайті банку 02 грудня 2013 року на підставі рішення Загальних зборів акціонерів Банку (Протокол № 3) та рішення єдиного акціонера ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІКРЕДИТ БАНК» (№ 4/12/2013) був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого до Банку були передані все майно, майнові права та обов`язки, активи та капітал ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА УНІКРЕДИТ БАНК» (ідентифікаційний код 21753123). Внаслідок такої передачі Банк став правонаступником усіх прав та обов`язків ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УНІКРЕДИТ БАНК», який був правонаступником (на підставі рішення Загальних Зборів Акціонерів Банку від 24 листопада 2010 року (протокол №3) про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви)) усіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства УніКредит Банк. Відкрите акціонерне товариство УніКредит Банк - у зв`язку з реорганізацією шляхом перетворення банку з товариства з обмеженою відповідальністю на відкрите акціонерне товариство та відповідну зміну назви УніКредит Банк Товариство з обмеженою відповідальністю на Відкрите акціонерне товариство УніКредит Банк - на підставі рішення Установчих Зборів ВАТ УніКредит Банк від 25 лютого 2009 року. 26 квітня 2018 року Загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування (назви) Банку з ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК». Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСОЦБАНК». Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якого Банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Угода про злиття або приєднання укладається банками, що реорганізуються шляхом злиття або приєднання, у письмовій формі. Угода про злиття або приєднання набирає законної сили з моменту затвердження її більшістю у дві третини голосів акціонерів (учасників) на загальних зборах кожного з банків. Враховуючи що AT « УКРСОЦБАНК» став правонаступником ТзОВ « УніКредітБанк» на законних підставах, а умови обтяження нерухомого майна іпотекою не змінились, то реєстрація змін іпотечного договору не є порушенням закону «Про Іпотек\'». До того ж відповідно до статті 3 Закону України « Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. І іпотека за реєстраційним № 7630775, і заборона на нерухоме майно а реєстровим № 7630307 зареєстровані у Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів ерухомого майна відповідно до Закону від 25.07.2008 року. Згідно статі 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відповідно до статті 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк». Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначено у передавальному акті, виникає у AT «АЛБФА-БАІІК» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів AT «Альфа- Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу). Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до пункту «г» пункту 11 частини 4 статі 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пункту З.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідно до якого AT «Альфа- Банк» у порядку правонаступника набуває усіх нрав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому чиста поруки), а також набув обов`язав боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «АЛЬФАБАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочинів. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. Таким чином, твердження позивача про те, що виконавчий напис вчинений за недотриманням вимог про доведення стягувачем наявності в нього права на звернення стягнення (статусу Іпотекодержателя), є хибним. Щодо безспірності заборгованості. Згідно положень ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно до 1.1. даної Глави для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У відповідності до п. 3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4). Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.6.1999 року № 1172. Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. За умовами п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 року № 2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оскаржена боржником лише в позовному порядку. При безспірності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Крім того, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. При цьому Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 р. у справі № 6-158цс15 також висловлена правова позиція, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Судом було витребувано копію матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису. Як вбачається з матеріалів справи, для одержання вищевказаного виконавчого напису Банк надав приватному нотаріусу всі необхідні документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а саме: Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013893; Іпотечний договір № MRTG-000000013893/S, в тому числі й вимоги про усунення порушень з відповідними доказами про її направлення позивачу; довідку про ненадходження платежу; довідку про заборгованість. Будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність поданих нотаріусу документів вимогам законодавства, суду надано не було. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі Постанови ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3425-ХII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому, посилання позивача на те, що на момент вчинення виконавчого напису безспірність вимог підтверджена не була так як у суді був наявний спір щодо стягнення заборгованості. суд не бере до уваги та зазначає, що згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року, у справі № 305/2082/14-ц, сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Що стосується вчинення виконавчого напису під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 7 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 частини першої якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року N 6-781цс15, 30 вересня 2015 року N 6-1825цс15 та 24 лютого 2016 року N 6-28898св15, Постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року в справі № 591/5739/15-ц Також суд не погоджується з доводами позивача відносно незаконного збільшення строку пред`явлення виконавчого напису до виконання, з огляду на наступне. Як встановлено судом, вимогу про усунення порушень, що була адресована за обома адресами [PERSON] , було направлено 27.03.2017 року за вих. № USB/102, в якій Банк попереджав про те, що у разі невиконання вимоги розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису. Таким чином, Банком виконані умови п.2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій: «Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник), якщо він є відмінним від іпотекодавця. Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження '", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.5. Розділ XIII ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ, Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Частиною 1 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Зважаючи на те, що виконавчий напис було видано 19.05.2017 року, виконавче провадження відкрито 13.02.2019 року, а від так у приватного виконавця не було підстав для відмови й його прийнятті. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис вчинено відповідно до вимог закону, та в межах повноважень нотаріуса, доказів на спростування такого висновку стороною позивача надано не було, а тому позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, третя особа Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк Валерій Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволенню не підлягає Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір не підлягає поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed