Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивував тим, що вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 07.04.2016 року [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Внаслідок скоєння даного правопорушення позивач зазнав матеріальної шкоди, пов"язаної з витратами на лікування, посилене харчування та проїзд до лікувального закладу, розмір яких складає 8708, 81 гривень та моральну шкоду, яку оцінює в 30000 гривень. Просить стягнути з відповідача на свою користь вказані суми шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів, що викладених в позовній заяві, просили суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Заявлений розмір матеріальної та моральної шкоди вважає завищеним та таким, що не відповідає обставинам справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Воловецького районного суду від 07.04.2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06.07.2016 року (а.с.28-32) [PERSON] засуджений за ч.1 ст. 122 КК України на підставі того, що він 08.11.2015 року близько 01 години, на подвір'ї перед будинком культури в с.Гукливий, 201/1 Воловецького району Закарпатської області вступив у суперечку з [PERSON], в ході якої на грунті особистих неприязних відносин умисно наніс [PERSON] один удар рукою стиснутою в кулак в область обличчя зліва, від якого останній впав на землю, і в результаті спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді травматичного перелому нижньої щелепи в центральній та суглобовій ділянці зліва, які згідно висновку судової медичної експертизи №1124 від 27.11.2015 року кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Вирок суду набрав законної сили 06.07.2016 року ( а.с.28). Відповідно до ст.61 ч.4 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до вимог ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я фізичній особі, зобов?язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Пунктом 2 постанови пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз"яснено, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З епікризу 17849/1328 від 17.11.2015 року вбачається, що [PERSON] з 09.11.2015 року по 17.11.2015 року перебував на лікуванні у отоларингологічному відділенні ЗОКЛ ім А.Новака з діагнозом травматичний перелом нижньої щелепи в центральній та суглобовій ділянці зліва (а.с.25). Враховуючи вищенаведені норми закону суд вважає, що витрати в сумі 3962,86 гривень, що підтверджуються відповідними фіскальними чеками та квитанціями (а.с.19-23), позивач поніс за лікування в результаті заподіяних йому тілесних ушкоджень відповідачем за обставин, встановлених вироком суду від 07.04.2016 року, є матеріальною шкодою та підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача. Що стосується витрат на поїздки до м.Ужгород на суму 3980, 34 гривень, з яких 1676, 11 гривень- проїзд у громадському транспорті (а.с.5-13), 2304, 23 гривень- витрати на паливо (бензин) (а.с.14-16), суд вважає за необхідне відмовити позивачу в їх стягненні, так як ним не підтверджено, що ці витрати він поніс у зв"язку з проходженням лікування, діагностування та консультування за наслідками отриманих тілесних ушкоджень. А з наданих суду чеків та квитків неможливо ідентифікувати особу, яка користувалася автобусним транспортом чи особу, яка придбала бензин для проїзду саме для зазначених потреб позивача. Також суд не вважає за можливе задоволити позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 765 гривень 61 копійок (а.с.17), які позивач обгрунтовує як витрати на харчування під час лікування, так як позивачем не надано суду доказів, що товари, придбані в магазині, серед яких ручка кулькова, зошит учнівський, чайник, відбивна, шоколад, салат м"ясний, сосика в тісті, тощо, були необхідні йому для лікування від отриманих ушкоджень, чи посиленого харчування за призначенням лікаря. Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) роз"яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням глибини душевних страждань [PERSON], можливості реального відшкодування з боку відповідача, який має на утриманні малолітню дитину (а.с.38), розмір відшкодування завданої відповідачем позивачу моральної шкоди слід визначити в сумі 10 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: approved