Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезгаданим позовом, за яким просять суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 25 000 гривень матеріальної шкоди та 300 000 гривень моральної шкоди, стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 300 000 гривень моральної шкоди. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити позивачу через і недоведеність заявлених вимог, і їх незаконність та необґрунтованість. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 09.10.2014 року близько 21-00 години по вул. Іванова в м. Запоріжжі з боку вулиці Магістральної в напрямку вулиці 8-го Березня рухався трамвай Т-3, інвентарний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який під час руху, в районі зупинки «Стадіон «Стріла», скоїв наїзд на пішохода [PERSON], внаслідок наїзду пішоходу були спричинені тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці пригоди. 10.10.2014 року слідчим відділом ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області від 26.11.2014 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку із відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у момент дорожньо-транспортної пригоди вищевказаним трамваєм керував працівник відповідача [PERSON], виконуючи свої трудові (службові) обов'язки. Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] сплатив 25 000 грвиень за спорудження надгробного пам'ятника на могилі. За роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості (п.24), з урахуванням Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 03.10.2008 р. № 45 "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", яка є на цей час єдиним нормативно-правовим актом, регулюючим порядок відшкодування таких витрат, граничний розмір витрат на виготовлення та встановлення пам'ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше, встановлений для Запорізької області, складає - 2 700 грн., з чого і слід виходити при вирішенні такого спору. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на спорудження надгробного пам'ятника на могилі необхідно задовольнити частково, зменшивши розмір цих витрат до 2 700 гривень із врахуванням граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Як вже зазначалося судом, у момент дорожньо-транспортної пригоди вищевказаним трамваєм керував працівник відповідача [PERSON], виконуючи свої трудові (службові) обов'язки. Проти цих фактичних обставин ніхто із учасників процесу не заперечував. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду" та особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166,1167,1187,1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187,1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Вказана позиція випливає з правової позиції викладеної в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-108цс13. Суд належним чином упевнився у відсутності обставин, які за законом виключають відповідальність відповідача-володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки встановив відсутність як непереборної сили так і умислу потерпілого. При цьому судом беруться до уваги роз'яснення п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, де підтверджений висновок рішення суду щодо відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки та його обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини. Суд знаходить обґрунтованими доводи позивачів про спричинення їм моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення. Так, судом встановлено, що в результаті ДТП, що сталася, усі позивачі втратили рідну для себе людину, яка була їх донькою. Отже, по факту душевних страждань позивачів, суд не має сумнівів, в тому числі і щодо порушення нормального способу їх життя. Вказане є підставою для відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд ураховує суть позовних вимог, характер дій особи, яка спричинила шкоду, ступінь моральних страждань позивачів, бере до уваги негативні наслідки загибелі для них близької людини. Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 6 лютого 2017 року уклав з ТОВ «Автопоміч» договір про надання юридичних послуг, сплативши за такі послуги згідно квитанції від 12.05.2017 року 4800 гривень. 1 червня 2017 року позивачі видали [PERSON] довіреність на представництво їх інтересів, а [PERSON] уклав Проте ані ТОВ «Автопоміч», ані [PERSON] не були допущені до участі в розгляді справи ухвалою суду як особи, що надають правову допомогу. Із журналу судових засідань вбачається, що вони не брали й участі у судових засіданнях з розгляду цієї справи. За таких обставин у суду немає підстав стягувати на користь позивача [PERSON] 4800 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір з урахуванням задоволених позовних вимог (однієї майнового характеру та двох - немайнового). На підставі викладеного,

Outcome: partial