Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

У липні 2013 року представники позивачів [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом. Просили визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки по [ADDRESS] за №040720900410 від 20.11.2007 року, укладену між Житомирською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Архбудінвест-Полісся» 24 квітня 2013 року, посилаючись на те, що вона була укладена зі сторони міської ради не уповноваженою на те особою та без відповідного рішення міської ради. Позивачі також зазначали, що подальше планування забудови території та проведення в майбутньому будівельних робіт в житловій зоні по [ADDRESS] буде здійснюватись у місцевості, де є раніше зведені жилі будинки зі своїми мешканцями, внаслідок чого в даній місцевості створяться неналежні умови для їх проживання. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2013 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Житомирської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Архбудінвест-Полісся» про визнання недійсним правочину відмовлено за безпідставністю. У поданій апеляційній скарзі представники позивачів - [PERSON] та [PERSON] просять зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянтів, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі нотаріально посвідченого договору оренди земельної ділянки від 1 жовтня 2007 року, який пройшов державну реєстрацію 20.11.2007 року за №040720900410, Житомирська міська рада передала товариству з обмеженою відповідальністю «Архбудінвест-Полісся» в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0954 га. терміном на п"ять років для житлової та громадської забудови (а.с.9-10). Межі переданої в оренду земельної ділянки визначені в натурі та об"єкт оренди передано орендарю. Вказані дії оформлені відповідними актами (а.с.11). Згідно з п.29 Договору зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін (а.с.10). Додатковою угодою до зазначеного вище договору оренди від 24 квітня 2013 року сторони погодили поновити договір оренди від 20.11.2007 року, змінивши його умови в наступній редакції: п.4 Договір укладений на два роки. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов"язки за договором, має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Поновлення договору оренди земельної ділянки відбувається у відповідності до вимог діючого законодавства на момент закінчення терміну дії договору оренди. Додатковою угодою також визначено розмір орендної плати та визначено, що угода є невід"ємною частиною договору оренди від 20.11.2007 року (а.с.8). Додаткова угода пройшла державну реєстрацію. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана додаткова угода не порушує прав позивачів та укладена відповідно до вимог закону. Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо. Згідно зі ст.14 Закону України „Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Оскільки в даному випадку позивачі не є стороною оспорюваної угоди, з"ясуванню підлягає, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого слід вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Так, обгрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилалися на те, що передана в оренду товариству «Архбудінвест-Полісся» земельна ділянка є прибудинковою територією багатоквартирних житлових будинків [ADDRESS] та [ADDRESS], в яких вони проживають. Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК не вжив необхідних заходів до всебічного і повного з"ясування всіх обставин справи та не роз"яснив позивачам, які саме обставини є визначальними і наслідки невчинення ними певних процесуальних дій. Разом з тим, під час апеляційного розгляду даної справи представником міської ради було надано докази, які підтверджують доводи позивачів. Зокрема, із змісту повідомлення Управління житлового господарства Житомирської міської ради №2-430 від 28.04.2014 року випливає, що частину прибудинкової території будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] надано в оренду. Крім того, Житомирським філіалом ДНДПВІ „Ндіпроектреконструкція" проведено обстеження та розрахунок прибудинкової території зазначених житлових будинків. При цьому встановлено, що розмір цієї території менший, ніж передбачено будівельними нормами, та є одночасно прибудинковою територією для двох будинків. Тому зведення відповідачем на орендованій ділянці ще одного будинку призведе до погіршення умов проживання та користування належним позивачам житлом. Зазначене дослідження оформлено у вигляді письмового висновку із складанням плану земельної ділянки. Отже, оспорюваною додатковою угодою порушуються права позивачів. Тому висновки суду в цій частині є необгрунтованими. Неправильними, на думку апеляційного суду, є також і висновки суду про дотримання сторонами вимог закону при укладенні оспорюваної угоди. Так, судом не враховано, що в порушення вимог п.34 ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" питання про поновлення договору оренди не було вирішено на пленарному засіданні сесії міської ради. Крім того, всупереч положенням ст.33 Закону України „Про оренду землі" міською радою не було дотримано порядок продовження договору оренди. Зазначені обставини визнані представником міської ради як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. За наведених обставин, є всі підстави вважати, що оспорювана угода суперечить вимогам закону. Тому відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів понесені позивачкою [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved