Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Обласного комунального підприємства " Донецьктеплокомуненерго " про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суми компенсації втрати частини доходів у зв"язку із порушенням строків іх виплати, свої вимоги мотивувавши, тим що [PERSON], працювала у відокремленому підрозділі обласного комунального підприємства « Донецьктеплокомуненерго » ( ОКП « Донецьктеплокомуненерго » ) - Виробнича одиниця ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Новоазовськтепломережа» з 10 липня 2006 року. Звільнена 15 вересня 2014 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України . За період роботи на відокремленому підрозділі обласного комунального підприємства « Донецьктеплокомуненерго » ( ОКП « Донецьктеплокомуненерго » ) - Виробнича одиниця ОКП « Донецьктеплокомуненерго» « Новоазовськтепломережа » є заборгованість по заробітній платі: за 2014 pік : травень - 2 604 гривень 75 копійок, червень - 3 447 гривень 90 копійок , липень - 3 436 гривень 21 копійок , серпень - 5 940 гривень 49 копійок; вересень - 7 258 гривень 03 копійок , всього - 22 687 гривень 38 копійок ( двадцять дві тисячі шестисот вісімдесят сім гривень 38 копійок ). Наявність зазначеної заборгованості та її розмір підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі, яка видана ВО « Новоазовськтепломережа » ОКП « Донецьктеплокомуненерго » № 04 / 1048 від 23 жовтня 2014 року. Також, листом ОКП « Донецьктеплокомуненерго » № юр / 3102 від 17 листопада 2014 повідомлено позивача [PERSON] про визнання заборгованості їх перед нею по виплаті заробітної плати, та про можливість здійснення розрахунку при надходженні очікуваних коштів на рахунок підприємства. Листом ОКП « Донецьктеплокомуненерго » № юр / 450 від 03 березня 2015 року позивача вже повідомлено, що у встановлення заборгованості та її виплата є неможливим, оскільки вересні - жовтні 2014 року все майно, а також технічна та фінансова документація. Відповідно заяви про збільшення ( уточнення ) позовних вимог від 01 лютого 2018 року за вх. № 5696 позивач просить стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 22 687 ( двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят сім гривень ) 38 копійок, 183 388 ( сто вісімдесят три тисячі триста вісімдесят вісім ) гривень 46 копійок, та стягнути суму компенсації втрати частини доходів у зв"язку із порушенням строків їх виплат за період з травня 2014 року в розмірі 17 799 ( сімнадцять тисяч сімсот дев"яносто дев"ять ) гривень 37 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 25 березня 2017 року ( а. с. 193 ) позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити заявлені в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач Обласне комунальне підприємство " Донецьктеплокомуненерго " в особі представника Полякова Сергія Михайловича, що діє на підставі довіреності № ЮР / 3260 від 28 грудня 2017 року ( а. с. 184 ) позовні вимоги не визнав, та просив відмовити в задоволенні заявлених вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача представника позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. [PERSON], працювала у відокремленому підрозділі обласного комунального підприємства « Донецьктеплокомуненерго » ( ОКП « Донецьктеплокомуненерго » ) - Виробнича одиниця ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Новоазовськтепломережа» з 10 липня 2006 року. Звільнена 15 вересня 2014 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України За період роботи на відокремленому підрозділі обласного комунального підприємства « Донецьктеплокомуненерго » ( ОКП « Донецьктеплокомуненерго » ) - Виробнича одиниця ОКП « Донецьктеплокомуненерго» « Новоазовськтепломережа » є заборгованість по заробітній платі: за 2014 pік : травень - 2 604 гривень 75 копійок, червень - 3 447 гривень 90 копійок , липень - 3 436 гривень 21 копійок , серпень - 5 940 гривень 49 копійок; вересень - 7 258 гривень 03 копійок , всього - 22 687 гривень 38 копійок ( двадцять дві тисячі шестисот вісімдесят сім гривень 38 копійок ). Наявність зазначеної заборгованості та її розмір підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі, яка видана ВО « Новоазовськтепломережа » ОКП « Донецьктеплокомуненерго » № 04 / 1048 від 23 жовтня 2014 року Згідно статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 115 Кодексу Законів про працю України, статті 24 Закону України « Про оплату праці » заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом ), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 22 687 ( двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят сім ) гривень 38 копійок. Разом з тим, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити. Суд виходить з того, що відсутня вина відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати, а тому підстав для задоволення позовних вимог у зазначеній частині не має. Суд не приймає до уваги доводи позивача , оскільки відповідно до частини першої статті 117 Кодексу Законів про працю України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці », установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу Законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до статті 10 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції » упродовж терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили ( форс - мажору ), що мали місце на території проведення анти терористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання ( неналежного виконання ) зобов'язань, є сертифікат Торгово - промислової палати України. Згідно зі статтею 14 - 1 Закону України « Про торгово - промислові палати в Україні », торгово - промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово - промислові палати засвідчують форс - мажорні обставини ( обставини непереборної сили ) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс - мажорні обставини ( обставини непереборної сили ) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс - мажорними обставинами ( обставинами непереборної сили ) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору ( контракту, угоди тощо ), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Отже, підставою відповідальності власника ( підприємства ) відповідно до зазначеної норми закону є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення роботодавцем строків розрахунку при звільненні ( стаття 116 Кодексу Законів про працю України ) та його вина. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір.

Outcome: partial