Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

15 квітня 2014 року, в провадження судді передано на розгляд вищевказану цивільну справу. В позовній заяві позивач посилається на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.12.1991 року по 17.12.2010 року. Проте, незважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано, 17.12.2010 року, в їхньому сумісному подружньому житті з відповідачем, нічого не змінилося: продовжували проживати однією сім»єю за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, сумісно придбавали речі першої необхідності, оплачували житло. На той час, відповідач працював в Росії, періодично висилав гроші на утримання спільних дітей. Наприкінці 2012 року, вони зробили ремонт у квартирі. 19 липня 2013 року, відповідач надав їй довіреність на участь в установчих зборах зі створення об»єднання у 2013 році, після чого відповідач винайняв собі житло і переїхав жити туди та створив іншу сім»ю. З урахуванням вищевикладеного, позивач просить розділити їхнє сумісне з відповідачем майно та визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частину паєнагромадження на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та зазначила, що з 15 грудня 1991 року по 17 грудня 2010 року, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Проте, незважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано 17.12.2010 року, в їхньому сумісному подружньому житті з відповідачем нічого не змінилося: вони продовжували проживати разом із їх дітьми у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Вони мешкали у різних кімнатах, де у кожного було своє місце для сну та відповічинку. У загальному користуванні в них залишилася - кухня та інші підсобні приміщення. Не дивлячись на те, що вони розлучилися, у них відносини, залишалися нормальними; між ними не було ворожби та скандалів. Вони розлучилися мирно. Вона продовжувала готувати їжу на всіх - відповідача та дітей, відповідач в свою чергу, виділяв на все грошові кошти. Як у вдячність за те, що вона йому пере одяг та готує їжу, відповідач подарував їй на швейну машинку - оверлог. Через два-три місяці після розлучення, відповідач, зійшовся проживати з іншою жінкою, яка мешкала у [ADDRESS]. Однак, не дивлячись на це, він продовжував, як їй так і його співмешканкі, допомагати матеріально. Відповідач із Росії, висилав грошові кошти їй на карту та прохав, щоб вона частину грошей, передала і тій його співмешканкі. Так було двічі. Вона погоджувалася. Вона їй телефонувала, і вони домовлялися між собою, де вона передасть їй гроші. Потім відповідач, залишив і цю жінку та почав проживати з іншою, більш молодшою за віком, з якою, проживає і на даний час. Позивач також вказала, що відповідач, маючи намір подарувати квартиру дітям, зробив у ній ремо, не займалася. Відповідач і на даний час, продовжує їй допомогати матеріально. Ніс витрати на утримання квартири. І до цього часу, залишався в ній зареєстрованим, оскільки, він користується пільгами, за якими, він звільнений від сплати за комунальні послуги. Однак, після того, як вона подала позов до суду, відповідач знявся з реєстрації з даної квартири. Крім того, позивач вказала, що за час, доки вони з відповідачем та дітьми, мешкали разом у даній квартирі, вони як родина, разом нікуди не їздили відпочивати, не ходили разом до своїх близьких та знайомих, так як всі знали, що вони розлучилися. Позивач також зазначила, що між нею та відповідачем, постійно були "складні" відносини, і фактично, їх сім"я розпалася ще до того, як вони розлучилися офіційно. Так як відповідач зазначив, їй що має намір жити з іншою жінкою. Питання про розподіл квартири виникало і раніше, ще до розлучення. Однак, стримувало те, що відповідач має пільги з держави за оплату по комунальним послугам. Вона звернулася до суду лише 15 квітня 2014 року з питання розподілу квартири тому що раніше не мала на це часу. В свою чергу, позивач вказала, що не дивлячись на те, що в картирі зареєстровпні і їх спільні з відповідачем діти, один з яких - є неповнолітнім, вона прохає квартиру, розподілити на двох - саме між нею та відповідачем - порівну. Дітей до участі у справі, вона не залучає як сторін і не має наміру цього робити. Всі докази по справі нею подано і інших заяв чи клопотань вона не має. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивач пропустила трирічний строк на звернення до суду з даним позовом і не ставила питання про його поновлення чи про продовження. Крім того зазначив, що дійсно спірна квартира була придбана у шлюбі, але оформлена на нього, оскільки він є учасник війни, а тому при оформленні були пільги. Після розлучення він прожив в квартирі ще три місяці, але потім поїхав до Росії на північ, на роботу. Прожив там рік. З лютого 2012 року відповідач почав жити в [ADDRESS]. Після розлучення з дружиною, тобто з позивачкою, він не ставив штамп в паспорті, щоб ніхто не знав, що вони розлучилися, щоб не було підстав для розмов у інших людей. Як у учасника війни, у нього є пільги, а тому позивач сплачує за квартиру не в повному обсязі. Він завжди допомагав і дітям, і позивачу. Ремонт в квартирі він робив за свій кошт, окремо від допомоги на дітей. За цей період, скільки вони разом не живуть, він жив і в Росії, і в Києві, і наймав житло, де жив з іншими жінками. У нього є чеки, розписка робітника, який робив ремонт про отримання грошей. Зазначив, що тільки він займався ремонтом, він шукав людей, які робили ремонт, він заробляв гроші на ремонт. Відповідач також вказав, що розлучилися вони із позивачем саме за ініціативи позивача, і лише тому, що між ними почали виникати непорозуміння у відносинах, вони майже не спілкувалися і сварилися з тієї причини, що позивач вказала, що має коханця і буде з ним проживати. Питання про розподіл квартири, позивачем озвучувалися постійно, однак, йому не зрозуміло, чому лише зараз, після спливу трьох з половиною років, позивач вирішила розподілити квартиру. Крім того, йому не зрозуміло, чому відповідач не враховує і частки, які припадають на дітей, а бажає розподілити все порівну. Судом встановлено такі факти та відповідні їм поравовідносини. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. В судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який був розірваний Лозівським міськрайонним судом Харківської області 17 грудня 2010 року, що підтверджується копією рішення (а.с. №18). Згідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 27 грудня 2010 року. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Статтею 72 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала,не знайде підстав для поновлення або продовження строку. Як встановлено судом, ні до позовної заяви ні в ході розгляду справи, позиваче не було заявлено клопотання про поновлення чи продовження їй строку. Пиьання про розподіл мана виконикло ще до ттго, як рішення набрало законної сили. Однак, звернутися до суду, вона вирішила лише зараз 15.04.2014 року. Чому таке рішення вона прийняла лише у квітні 2014 року, позивач зазначила, що так вона вирішила. З приводу викладеного, суд знаходить за необхідне зазначити, відповідно до ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно ст. 63, ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.ст. 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умов, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено в судовому засіданні, у сторін від зареєстрованого шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Згідно до роз»ясень постанови Пленуму Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. У судовому засіданні, судом було роз"яснено сторонам їх права та обов"язки і наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій. У судовому засіданні, судом було з"ясовано у учасників процесу про відсутність заяв та клопотань по справі. Позивачем протягом розгляду справи не заявлено клопотань щодо залучення у якості співвідповідачів або третіх осіб дітей та служби у справах дітей Лозівської міської ради, що відповідає вимогам ст..ст. 33, 34, 35 ЦПК України. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. А саме: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Отже, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення всіх учасників процесу, вивчивши всі докази по справі, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичний осіб, поданих відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed