Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом де зазначає, що 10 червня 2010 року придбала земельну ділянку [ADDRESS]. 06 травня 2011 року ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова з метою забезпечення позову був накладений арешт на зазначену земельну ділянку, про який вона дізналась у квітні 2017 року. 12 квітня 2017 року вона звернулась до Ленінського районного суду міста Харкова з заявою про зняття арешту, але суд своєю ухвалою від 27.06.2017 року відмовив в задоволенні зазначеної заяви. На теперішній час необхідність в застосуванні арешту відпала, тому просила зняти арешт, накладений ухвалою суду на спірну земельну ділянку та стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати. Позивач у судове засідання не з"явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавала. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, за участю її представника. Представник позивача у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з"явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутність не надавали. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об"єкти. До особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічні вимоги закріплені і в ст.377 ЦК України. Як роз"яснив Пленум Верховного суду України в пункті 18 своєї постанови №7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, з 01 січня 2010 року, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (окрім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), відповідно до ст.377 ЦК України і статті 120 ЗК України. Як встановлено у судовому засіданні позивачеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 червня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М. за реєстровим №2229, належить земельна ділянка [ADDRESS], площею 0,1080 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.5-7). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна №93488353 від 02.08.2017 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою 10 травня 2011 року на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Харкова від 06 травня 2011 року по справі №2-644/11, на земельну ділянку [ADDRESS] був накладений арешт (а.с.23-24). Відповідно до ст.319 Цивільного Кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з вимогами ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, належить йому, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Оскільки на теперішній час право власності на спірну земельну ділянку у відповідачів відсутнє, суд вважає за можливе задовольнити позов і звільнити спірну земельну ділянку з-під арешту. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати у розмірі 640 грн., по 320 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved