Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визначити, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], становила 1/2; визнати за нею право приватної власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS]. При цьому посилалась на те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2006 року вона придбала квартира на вищевказану квартиру. [INFO] року [PERSON] помер, після смерті останнього відкрилась спадщина на спадкове майно, до складу якого увійшла 1/2 частка квартири [ADDRESS]. Іншим спадкоємцем першої черги, крім позивача, була [PERSON], право власності якої на зазначене майно визнано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 07.11.2008 року. [INFO] року [PERSON] померла, спадкоємцем останньої є [PERSON], яка на підставі мирової угоди від 30.03.2012 року, визнаною ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.04.2012 року у справі № 1915/5479/2012, передала [PERSON] успадковану нею після смерті [PERSON] 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Позивач звернулась до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право власності на зазначене вище спадкове майно, проте постановою від 31.05.2013 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Від представник відповідача [PERSON] надійшла до суду заява про визнання позову в повному обсязі, проти задоволення не заперечував. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Частина 2 ст. 174 ЦПК України передбачає, що до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем, суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. Враховуючи, що судом встановлено, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших учасників процесу, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 317598. 06 вересня 2006 року за договором купівлі-продажу позивач придбала квартиру під [ADDRESS], договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований у реєстрі за № 3449. Право приватної власності зареєстровано за позивачем, про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно, виданий КП «ОМБТІ та РОН» 07.09.2006 року , та копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2014 року. [INFO] року [PERSON] помер, після смерті останнього відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частка квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги були [PERSON] як дружина померлого та [PERSON] як мати померлого. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2008 року по справі № 2-2645-2008 за [PERSON] визнано право власності у порядку спадкування на 1/4 частину спірної квартири. [INFO] року [PERSON] померла, 30.03.2012 року між спадкоємницею померлої - [PERSON] та [PERSON] укладено мирову угоду, відповідно до умов якої [PERSON] передала позивачу 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Постановою державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. від 31.05.2013 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири на ім'я її чоловіка - [PERSON] з посиланням на те, що цивільна правоздатність останнього припинилась у момент смерті. Постановою державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. від 26.12.2013 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на її ім'я на частку у спільному майні, а саме: 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно ст.. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У відповідності до ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеної частини квартири. Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З наданих суду документів вбачається, що позивач у відповідності до вищезазначеної статті є спадкоємцем першої черги. П. 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» передбачено, що відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У відповідності до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, ні ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України. Пунктом 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та ч. 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦК України. У разі смерті співвласника приватизованої квартири частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (абз. 2 п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування"). Як встановлено судом за життя померлий [PERSON] та позивач не укладали жодних угод чи домовленостей щодо поділу спірної квартири. Невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє позивача можливості належним чином оформити свої спадкові права на частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], що належала померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а тому суд зважаючи на відсутність у позивача іншої можливості оформити свідоцтва про право на спадщину на частину спірної квартири, для захисту прав позивача вважає за необхідне визначити, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, становить 1/2 частину, як і частка позивача у праві спільної сумісної власності на квартиру становить 1/2 частину. Згідно вищевикладеного та враховуючи, що позовні вимоги відповідачем визнані, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved