Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ "Український дім "РУТА" про внесення змін до наказу про звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення моральної шкоди та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.09.2013 року працював у відповідача, але без видачі відповідного наказу, а з 01.08.2014 року вже був оформлений офіційно. Починаючи з березня 2014 року позивачу недоплачували у повному обсязі заробітну плату. Зважаючи на відсутність заробітку, 31.10.2014 року він особисто директору [PERSON] подав заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін, але підписувати вказану заяву директор відмовилася. У зв"язку з цим 31.10.2014 року він направив поштою заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України у зв"язку з постійним порушенням роботодавцем законодавства про працю. 24.11.2014 року позивач отримав лист повідомлення Товариства з пропозицією забрати трудову книжку та отримати розрахунок. 26.11.2014 року з каси підприємства позивач отримав 3466, 84 грн., як невиплачену заробітну плату, та компенсацію за затримку розрахунку. Також позивачу був наданий для ознайомлення наказ від 03.11.2014 року № 14 про звільнення його з посади керівника відділу за ст. 41 ч. 2 КЗпП України у зв"язку з утратою довіри. Підставою для видачі наказу став Акт про привласнення коштів позивачем від 31.10.2014 року. Але позивач вважає даний наказ незаконним, так як він подав 31.10.2014 року заяву про звільнення, яку відповідач проігнорував. З актом про привласнення грошей позивача ніхто не знайомив, а сам акт не може бути підставою для звільнення. Також позивач вважає, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, що виражається у тому, що після 13 місяців роботи його звільнити по п. 2 ст. 41 КЗпП України, виплатили незначну компенсацію із затримкою, не видали своєчасно трудову книжку, що призвело до моральних страждань, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, погіршились його взаємовідносини з друзями та знайомими. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд: - зобов"язати ТОВ "Український дім "РУТА" внести зміни до наказу від 03.11.2014 року щодо підстав звільнення та дати його видачі, змінивши, а саме змінити дату видачі на 31.10.2014 року, а підставу звільнення на "за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку"; - зобов"язати ТОВ "Український дім "РУТА" внести зміни до трудової книжки, змінивши дату прийняття на роботу з 01.08.2014 року на 01.09.2013 року, дату звільнення з 03.11.2014 року на 31.10.2014 року та підставу звільнення на "за власним бажанням відповідно до ст.. 38 КЗпП"; - стягнути з ТОВ "Український дім "РУТА" на користь позивача 15000, 00 грн. моральної шкоди; - стягнути з ТОВ "Український дім "РУТА" на користь позивача 2000, 00 грн. правової допомоги. В судовому засіданні позивач та його представник подали заяву про уточнення позовних вимог, просили її задовольнити, а саме: - зобов"язати ТОВ "Український дім "РУТА" внести зміни до наказу від 03.11.2014 року щодо підстав звільнення та дати його видачі, а саме: змінити дату видачі на 31.10.2014 року, а підставу звільнення на "за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку"; - зобов"язати ТОВ "Український дім "РУТА" внести зміни до трудової книжки, змінивши дату звільнення з 03.11.2014 року на 31.10.2014 року, а підставу звільнення на "за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП"; - стягнути з ТОВ "Український дім "РУТА" на користь позивача 15000, 00 грн. моральної шкоди; - стягнути з ТОВ "Український дім "РУТА" на користь позивача 2000, 00 грн. правової допомоги. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу 01.08.2014 року на посаду начальника відділу збуту Товариства. При прийнятті на роботу позивачем були підписані Посадова інструкція, Правила внутрішнього трудового розпорядку та Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 31.10.2014 року директору Товариства повідомили, що позивач о 10 годині приїхав до офісу по вул. Половецькій, 11/42 у м. Києві, дістав з сейфу гроші і повідомив, що гроші віддасть директору [PERSON] В той же день приблизно о 13 годині [PERSON] з"явився до офісу Товариства, де знаходиться робоче місце директора, у присутності головного бухгалтера подав заяву про надання йому відпустки з 03.11.2014 року по 09.11.2014 року включно. Директор Товариства [PERSON] відмовила йому у цьому. Також [PERSON] подав дві заяви про звільнення: одну з підстав за згодою сторін, другу - у зв"язку з прийняттям на роботу в іншу установу. В той же час підтвердився факт того, що [PERSON] самовільно забрав із сейфу гроші та відмовився передати ці гроші директору, при цьому покинув офіс. На цій підставі був складений Акт та проведено службове розслідування, за результатами якого складено Акт № 1 про привласнення виручки [PERSON], Акт службового розслідування. На підставі вказаних документів директором був виданий наказ від 03.11.2014 року про звільнення [PERSON] за ст. 41 ч. 2 КЗпП України у зв"язку з утратою довіри. У подальшому 04.11.2014 року директором та головним бухгалтером було подано заяву до міліції про вчинення позивачем злочину, на даний час здійснюється досудове розслідування. У подальшому [PERSON] було повідомлено про необхідність отримання розрахунку та трудової книжки. 26.11.2014 року позивач отримав наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок, з іншими документами [PERSON] відмовився ознайомлюватися. Представники вважають, що звільнення [PERSON] було здійснено з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.08.2014 року працював на посаді начальника відділу збуту ТОВ "Український дім "РУТА", що підтверджується відповідним наказом (а.с. 124-125 т.1). При прийнятті на роботу [PERSON] підписав Посадову інструкцію начальника відділу збуту, Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників та Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 25-27, 126-129 т. 1). За змістом трудових обов"язків [PERSON], серед іншого, повинен був розробляти рекомендації та впроваджувати їх у діяльність Товариства щодо удосконалення асортименту і якості продукції, обґрунтованості та доцільності закупки нової продукції, орієнтованої на задоволення потреб споживачів, визначати стратегію і тактику збуту продукції (п. 4, 5 Посадової інструкції). Таким чином, загалом за змістом своєї трудової діяльності позивач за допомогою свого досвіду та практичних навичок повинен був сприяти у збільшенні попиту продукції Товариства серед населення та партнерів - суб"єктів господарювання. Як встановлено при розгляді справи та підтверджено дослідженими судом доказами, наприкінці жовтня 2014 року між позивачем та директором Товариства [PERSON] відбулася розмова щодо розміру заробітної плати, під час якої [PERSON] вимагав збільшити йому заробітну плату, інакше він звільниться. У відповідь директор Товариства повідомила, що у випадку належного оформлення заяви та наявності відповідних підстав вона звільнить [PERSON], а підстав для підвищення заробітної плати вона не вбачає, оскільки він не показав результатів своєї трудової діяльності. 31.10.2014 року позивачем [PERSON] були подані директору [PERSON] декілька заяв, а саме: заява про надання відпустки у період з 03.11.2014 року по 09.11.2014 року включно, а також заяви про звільнення за згодою сторін та за власним бажанням у зв"язку з прийняттям на роботу в іншу установу на конкурсній основі (а.с. 130-133 т.1). У подальшому 31.10.2014 року поштою позивач направив на адресу директора Товариства заяву про звільнення у зв"язку із тривалою невиплатою заробітної плати, яку було отримано директором 03.11.2014 року. Але при розмові з директором позивач відмовився повідомляти, яку з цих заяв директор повинна розглянути, а також не вказав, з якої саме дати його необхідно звільнити. В той же день було встановлено, що [PERSON] близько 10 години 30 хвилин з"явився до офісного приміщення Товариства, що розташовано по вул. Половецькій, 11/42 у м. Києві, де дістав з сейфу гроші, належні для передачі Товариству, відповідно до Угоди про співробітництво і спільну діяльність, що була укладена між ТОВ "Український дім "РУТА" та ФОП [PERSON] Приблизно о 13 годині позивач з"явився до офісного приміщення Товариства, де знаходиться робоче місце директора, подав вищевказані заяви про відпустку та про звільнення. При цьому директор [PERSON] вимагали у позивача повернути кошти, що були ним отримані, але останній відмовився це роботи. У той же день директором Товариство [PERSON] було здійснено виїзд до офісу по вул. Половецькій, 11/42 у м. Києві, опитано працівників, проведено ревізію сейфа, за результатами чого складено Акт, проведено службове розслідування, після чого складено Акт № 1 про привласнення виручки [PERSON], а також Акт службового розслідування (а.с. 162-166 т.1). На підставі вказаних документів 03.11.2014 року директором Товариства [PERSON] був виданий Наказ № 14 про звільнення [PERSON] з посади за ч. 2 ст. 41 КЗпП України у зв"язку з утратою довіри (а.с. 142 т.1). У період з 03.11.2014 року по 26.11.2014 року позивач на робочому місці не з"являвся, що підтверджується відповідними актами (а.с. 176-193 т.1), у зв"язку з чим 14.11.2014 року на адресу позивача було направлено повідомлення про необхідність з"явитися до офісу для отримання трудової книжки і розрахунку (а.с. 174 т.1). 26.11.2014 року позивач [PERSON] з"явився до офісу Товариства, отримав нараховані кошти, трудову книжку та наказ про звільнення, при цьому був повідомлений про проведене службове розслідування, складені Акти та подані заяви до міліції, але отримувати відповідні документи відмовився. В своїх позовних вимогах [PERSON] зазначає про те, що його незаконно було звільнено за ч. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки він 31.10.2014 року особисто директору, а у подальшому і поштою, подав заяви про звільнення, а тому директор повинна була звільнити його у передбаченому діючим законодавством порядку, а також вказує про те, що грошові кошти, зазначені в Акті, він, дійсно, отримав в офісі, але передав їх особисто директору. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір"я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно із ч. 2 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог ч. 3 ст. 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3, - також вимог ст. 43 цього Кодексу. Пункт 2 статті 41 Кодексу надає можливість роботодавцеві припинити трудові правовідносини з працівником, якщо останній вчинив винні дії під час безпосереднього обслуговування грошових або товарних цінностей, що стало підставою для втрати до нього довір"я. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, слід ретельно ознайомитися з колом його функціональних обов"язків, які визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. Водночас до працівників, що мають бути звільнені за цією підставою, відносяться особи, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов"язані із зберіганням, обробленням, продажем, перевезенням грошових і товарних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами чи складами, а також особи, які зайняті обробкою дорогоцінних металів і каміння, застосовують у процесі виробництва передані їм цінності. У кожному конкретному випадку необхідно з"ясувати, чи становить виконання операцій, що пов"язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їхніх трудових обов"язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер за наявність обліку та контролю за рухом і зберіганням цінностей. Виходячи з цього можна зазначити, що у зв"язку з втратою довір"я можуть бути звільнені й ті працівники, здійснення грошових операцій для яких не становить їх основної функції, але з неї впливає. Не може бути підставою для звільнення також разове виконання працівником операцій з цінностями. Також слід зазначити, що недовіра до працівника не може ґрунтуватися на підозрі. Для вирішення питання про звільнення за названою обставиною потрібні конкретні факти або вчинки, наявність яких робить неможливим залишення особи на роботі, пов"язаній з обслуговуванням цінностей. З іншого боку, необов"язково, щоб працівник заподіяв шкоду, достатньо, щоб він своїми діями створив реальну можливість її заподіяння. Вбачається, діями, які можуть викликати недовіру працівників, слід вважати: використання довіреного майна працівником в особистих цілях, обважування, обрахування покупців, отримання плати за послуги без оформлення відповідних документів. Однак завжди слід мати на увазі - факт вчинення винних дій має бути належно встановлений відповідними органами. Також при встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва та інших корисних правопорушень останні можуть бути звільнені з підстав утрати довір"я до них і тоді, коли зазначені дії не пов"язані з їхньою роботою. Пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року визначено, що звільнення з підстав втрати довір"я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір"я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір"я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов"язані з їх роботою. Як вбачається з письмових матеріалів справи, у зв"язку із повідомленням про те, що позивач вилучив з сейфу грошові кошти, 31.10.2014 року директором ТОВ "Український дім "РУТА" та головним бухгалтером Товариства був складений Акт № 1 про привласнення виручки [PERSON] (а.с. 163 т.1), відповідно до якого встановлено, що [PERSON] в їх присутності повідомив їй про факт привласнення ним коштів у сумі 32796, 78 грн., а саме торгової виручки, пояснивши свої дії тим, що вважає ці кошти компенсацією за його роботу. В той же день 31.10.2014 року директором Товариства був виданий Наказ № 13/14 про проведення службового розслідування з метою перевірки даних щодо привласнення виручки позивачем 31.10.2014 року (а.с.164 т.1). 03.11.2014 року був складений Акт проведення ревізії сейфа, що належить ФОП [PERSON] (а.с.162 т.1). В результаті перевірки сейфу було виявлено нестачу грошових коштів у сумі 32796, 78 грн. В той же день директором Товариства були відібрані письмові пояснення працівників, зокрема головного бухгалтера [PERSON] (а.с.168 т. 1), представника ФОП [PERSON] - [PERSON] (а.с.169 т.1), працівника [PERSON] (а.с.170 т. 1), працівника [PERSON] (а.с.171 т. 1). 03.11.2014 року комісією у складі голови Гонтар М.І. (директор), членів комісії Ващук О.І. (головний бухгалтер), [PERSON] (представник ФОП [PERSON]), [PERSON] (торговий представник), [PERSON] (водій-експедитор) був складений Акт службового розслідування (а.с. 165-166 т.1). При проведенні службового розслідування комісією було встановлено, що 31.10.2014 року [PERSON] приїхав до магазину за адресою: м. Київ, вул. Половецька, 12/42, близько 10 години ранку, відкрив сейф, взяв всі кошти, що знаходилися у сейфі, у присутності працівників, та повідомив, що сам має намір відвезти кошти для прийому - передачі у бухгалтерію. Близько 13 години [PERSON] приїхав в офіс за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, 82-а, та у присутності директора [PERSON], та головного бухгалтера [PERSON] повідомив, що кошти залишає собі та здавати наміру не має. Встановлені судом обставини щодо привласнення грошових коштів [PERSON] та викладені в Акті службового розслідування факти були також підтверджені і показами свідків [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні. Також не заперечував факт вилучення з сейфу грошових коштів і сам позивач [PERSON] при наданні у суді пояснень по даній справі. 06.11.2014 року директором та головним бухгалтером ТОВ "Український дім "РУТА" до Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві були подані заяви про кримінальне правопорушення, а саме заволодіння 31.10.2014 року керівником відділу збуту Товариства [PERSON] грошовими коштами в сумі 33000, 00 грн. Дані заяви були прийняті та зареєстровані в ЄРДР 06.11.2014 року, що підтверджується відповідною довідкою від 13.01.2015 року (а.с.173 т.1). Що стосується відповідальності [PERSON] за обслуговування матеріальних цінностей, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 01.08.2014 року [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу збуту Товариства, у зв"язку з чим підписано Посадову інструкцію начальника відділу збуту, Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників та Договір про повну індивідуальну відповідальність. Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв"язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24 (відповідно до додатку № 1) передбачено, що до переліку таких робіт відносяться роботи по продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовці до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації); роботи з прийому та обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних та грошових цінностей, їх доставці (супроводу), видачі (здачі). В той же час Посадовою інструкцією начальника відділу збуту від 01.08.2014 року, серед інших, передбачено наступні обов"язки [PERSON], як керівника відділу: організація приймання готової продукції від виробничих підрозділів на склади, раціонального зберігання і підготовки до відправлення споживачам (п. 13 Розділу ІІ); вжиття заходів щодо забезпечення своєчасного надходження коштів за реалізовану продукцію (п. 15 Розділу ІІ); забезпечення обліку виконання замовлень і договорів, відвантаження та залишків нереалізованої готової продукції, своєчасного оформлення документації зі збуту, складання передбаченої звітності зі збуту (постачання), виконання плану реалізації (п. 17 Розділу ІІ), крім цього для виконання обов"язків та реалізації прав начальник відділу збуту взаємодіє з головним бухгалтером (п. 2 Розділу VII). Крім того, згідно із ст.. 1 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник, який займає посаду начальника відділу збуту, та/або виконує роботу з продажу, безпосередньо пов"язану з реалізацією продукції та отриманням коштів від покупців, приймає на себе повну матеріальну відповідальність. Факт прийняття грошових цінностей для їх зберігання та подальшої передачі відповідальному працівнику підтвердив і сам [PERSON] у судовому засіданні при розгляді даної справи. Виходячи з наведеного вище, вимог діючого законодавства, пояснень самого позивача, за змістом посадових обов"язків позивача, можна зробити переконливий висновок про те, що він є працівником, який безпосередньо обслуговує грошові і товарні цінності. Як встановлено при розгляді справи, перевезення вказаних грошових цінностей входило до повноважень іншої матеріально відповідальної особи - водія-експедитора [PERSON], що підтверджується його посадовою інструкцією та договором про повну матеріальну відповідальність. Саме на водія Товариства було покладено обов"язок періодично забирати грошові кошти з сейфу та перевозити їх до приміщення, де знаходиться робоче місце бухгалтера, що підтверджується також поясненнями водія-експедитора [PERSON] Що стосується підставності звільнення [PERSON] у зв"язку із втратою довіри, то слід зазначити наступне. Втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу полягає у тому, що вчинення працівником [PERSON] вказаного вище діяння - самовільного привласнення коштів, дає підстави директору Товариства на підставі Статуту, зробити висновок, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговування грошових і матеріальних цінностей може призвести до повторної втрати цих цінностей та інші негативні наслідки для підприємства. Адже сума привласнених коштів, на підтвердження розміру якої надані прибуткові касові ордери, належала ФОП [PERSON] Правомірність знаходження даних коштів у сейфі Товариства підтверджується Угодою про співробітництво № 1/13 від 01.01.2013 року, укладеною між ФОП [PERSON] і ТОВ "Український дім "РУТА", зокрема п. 1.6 ст. 1, п. 2.2, 2.3 ст. 2, тобто зазначені кошти, належні для передачі ФОП [PERSON], було надано його контрагентами працівникам Товариства за умовами вказаної вище Угоди про співробітництво на відповідальне зберігання до передачі власнику таких коштів. Отже, ТОВ "Український дім "РУТА" у момент зберігання коштів у сейфі несло відповідальність за сторонність таких коштів та мало право захисту від неправомірних дій з боку третіх осіб стосовно вказаних коштів. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] було здійснено з дотриманням діючого трудового законодавства. Що стосується посилання позивача [PERSON] на те, що він подав декілька заяв про звільнення і його повинні були звільнити, то суд дані посилання до уваги не приймає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як встановлено при розгляді справи, позивач [PERSON] 31.10.2014 року подав директору ТОВ "Український дім "РУТА" заяву про звільнення за угодою сторін та заяву про звільнення у зв"язку з прийняттям на іншу роботу на конкурсній основі. Крім того, 31.10.2014 року [PERSON] направив поштою на адресу Товариства ще одну заяву про звільнення за власним бажанням, у зв"язку з невиконанням ТОВ "Український дім "РУТА" вимог законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Дану заяву представником відповідача було отримано 03.11.2014 року. У задоволенні заяв про звільнення, поданих 31.10.2014 року особисто директору, остання відмовила, оскільки не мала наміру звільняти позивача за угодою сторін, а для звільнення з підстав проходження конкурсу на інше робоче місце не було надано жодних належних доказів про проходження відповідного конкурсу. Також слід зазначити, що жодна із поданих заяв не містила дати, з якої працівник просив його звільнити. Крім того, після подачі відповідних заяв про звільнення [PERSON] на роботу не з"являвся, про причини неявки не повідомляв. Як передбачено діючим законодавством, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Неможливість продовження роботи може бути обумовлена низкою життєвих обставин. Норма права визначає такі з них: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім"ї, відповідно до медичного висновку, або інвалідом першої групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом. Перелік цих поважних обставин не є вичерпним. Якщо працівник після закінчення попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому, відповідно до законодавства, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Водночас працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Пунктом 12 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Також слід зазначити, що із поданих [PERSON] заяв про звільнення не вбачається, що він просить розірвати трудовий договір у визначений у заяві строк, про скорочення строку попередження про звільнення у заяві також нічого не зазначено. Розірвання трудового договору за відсутності відповідної дати у заявах про звільнення було б порушенням вимог діючого законодавства, а тому дії відповідача щодо незадоволення вказаних заяв відповідають вимогам закону. Крім того, жодної домовленості між позивачем та відповідачем щодо звільнення [PERSON] з займаної посади у день подачі ним заяви не було. Одночасно слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов"язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині зміни підстав звільнення та дати видачі наказу про звільнення є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача [PERSON] відбулося з дотриманням вимог діючого законодавства у зв"язку з втратою довіри, а тому підстав для зміни формулювання причини звільнення позивача та дати видачі наказу немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв′язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що при розгляді справи не було встановлено жодних порушень прав позивача при його звільненні, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про зміну підстав звільнення та дати видачі наказу, а також про стягнення моральної шкоди, то і позовні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу також задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed