Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивачка 19 серпня 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженням майном, шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування. Відповідач у даній квартирі зареєстрований та фактично мешкає, у зв`язку з чим, позивачка не має можливості увійти до спірної квартири, мешкати в ній та розпоряджатися нею, на підставі перешкод, які чинить відповідач [PERSON] , який не є власником зазначеної квартири, однак перебуває на реєстраційному обліку. Неможливість скористатися своїм правом власника спірної квартири, позивачка була змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач до суду не з`явився, на адресу проживання відповідача, судом було направлено ухвали про відкриття провадження, яка повернулася до суду з поштового відділення з відміткою «За закінченням строку зберігання».Відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає на підставі наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 23 травня 2016 року позивачка [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М., зареєстровано в реєстрі за №177, на підставі якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла в дарунок квартири [ADDRESS] . (а.с.4-5) Згідно заяви дарувальника вказана квартира в цілому складається з шести житлових кімнат, житловою площею 113,6 кв.м, та підсобних приміщень, загальна площа вказаної квартири складає 146,3 кв.м. З договору дарування від 23 травня 2016 року, який знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 05.11.1997 року в/о «Кривбасруда» УСП, згідно з розпорядженням від 28.10.1997 року за № 17 та зареєстроване у Комунальному підприємстві Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у реєстрову книгу 10/15 ПВ-31, договору дарування, посвідченого 12.11.2002 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Огняник А.М., за реєстром № 3302, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідчене 10.12.2002 року Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4949. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М., 23.05.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 931800812110 (а.с.4-6). Відповідач зареєстрований у вказаному домоволодінні (квартирі), з 16.06.1998 року, що вбачається з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС та з Довідки № 1 виданої Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби (а.с. 8). Але, позивачка не має можливості розпоряджатися своїм майном, увійти до спірної квартири, мешкати в ній, на підставі перешкод, які чинить відповідач [PERSON] , який на теперішній час не є власником зазначеної квартири. Після укладення договору дарування, позивачка звернулася до [PERSON] з проханням добровільно виселиться з житлового приміщення, але останній до теперішнього часу чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.ст.150, 156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Позивач в позовній заяві посилається на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні майном, шляхом зміни замків (дверних), не допускає її в квартиру, тощо. Однак, з боку позивачка будь-яких доказів з цього приводу не надано. Крім того, позивач посилається на те, що у неї виникають додаткові затрати щодо сплати додаткових коштів квартплати за відповідача, однак згідно Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року, яке долучено до матеріалів справи, встановлено, що [PERSON] фактично мешкає за місцем своєї реєстрації у квартирі [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги. При цьому, суд враховує, що позивачка [PERSON] є власником квартирою [ADDRESS] , та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вона обмежена в здійсненні такого права. Суд вважає, що оскільки питання про виселення відповідача за ст. 71 ЖК України вже раніше було вирішено судом шляхом прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то дії позивача лише свідчать про намір висилити відповідачів, формально змінивши правове обґрунтування підстав позову, але не змінюючи основну мету. Суд також вважає, що виселення відповідача з приміщення в якому він проживає більше 20 років порушить його право на житло, яке гарантовано Конституцією України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вищевказана позиція також висловлена у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed