Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.11.2018 року звернулась з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить поділити між ними спільне майно подружжя, а саме транспортний засіб марки «Ford Fokus», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. В обґрунтування позову позивач покликається на те, що 23.03.2018 року перебувала в шлюбі з відповідачем. За час спільного життя у шлюбі з відповідачем [PERSON] ними було придбано транспортний засіб марки «Ford Fokus», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вартістю 157098,38 грн. Даним транспортним засобом на даний час користується лише відповідач, тим самим перешкоджаючи їй у користуванні автомобілем, а тому вона змушена звернутись з даним позовом. 16.11.2018 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 04.12.2018 року. Ухвалою від 19.11.2018 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін18 грудня 2018 року, встановлено відповідачу пятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву, предявлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено пятиденний з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу\~пятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Дана ухвала направлялась учасникам справи, позивачем отримана 24.11.2018 року. Відповідачу вказана ухвала надсилалась як за адресою місця проживання, зазначеною у позовній заяві, так і за встановленою згідно вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Проте, відповідачем отримана не була і судові конверти повернулись до суду з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". У зв'язку з цим, 18.12.2018 року розгляд справи було відкладено на 27.12.2018 року задля забезпечення принципу змагальності цивільного процесу, дотримання прав рівності учасників справи та надання можливості відповідачу подати відзив на позов. Відповідачу повторно надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі, позовну заяву та повідомлення про розгляд справи за адресою місця проживання, зазначеною у позовній заяві, так і за встановленою згідно вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак конверти також повернулись до суду з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". Крім цього, відповідача було повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Дрогобицького міськрайонного суду. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Відповідачем відзиву на позовну заяву суду не надано. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне. Вимогами ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.03.2018 року, [PERSON] та [PERSON] з 22.11.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який зазначеним рішенням розірвано. Згідно інформації, отриманої на звернення 01646119490 з сайту МВС України, вбачається що відповідачем [PERSON] 23.01.2018 року здійснено реєстрацію транспортного засобу марки «Ford Fokus», 2007 року випуску, обєм двигуна 1596. Відповідно до листа Територіального сервісного центру №4642 Регіонального сервісного центру у Львівській області вбачається, що згідно даних компютерного обліку «ДАІ 2000» та НАІС ДДАІ МВС України за відповідачем [PERSON] зареєстровано, зокрема транспортний засіб марки «Ford Fokus», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вартістю по договору купівлі продажу 157098,38 грн. Таким чином, судом встановлено, що транспортний засіб марки марки Ford Fokus», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу та ведення спільного господарства, а тому спірний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності даного подружжя. Разом з тим, згідно довідки про доходи за №049 від 10.04.2018 року, вбачається, що позивач [PERSON] працювала в ПАТ «Моршинський завод мінеральних вод «Оскар»» на посаді оператора спецводоочищення, та її дохід за період з січня 2017 року по грудень 2017 року становив 68540,63 грн. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, враховуючи, що набутий транспортний засіб марки марки Ford Fokus», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу та ведення спільного господарства, а тому спірний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін по справі, у звязку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частку транспортного засобу. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір"з відповідача на користь позивача слід стягнути 785,58 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved