Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

В поданому позові позивач зазначила, що вона з 2018 року являється власником будинку за адресою: [ADDRESS] , який нею був придбаний ще у 2003 році на підставі рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 01.11.2018 року. На даний час, відповідно до домової книги, в будинку зареєстрований гр. [PERSON] , [INFO] , який є братом колишнього власника будинку, та який з 2003 року не мешкає в житловому будинку, ніяких дій по зняттю з реєстрації він не здійснив. Позивач проживає у цьому будинку з донькою, та сама його утримує. При цьому [PERSON] участі в утриманні будинку не приймає, в будинку немає жодної речі відповідача. На теперішній час позивач має намір звернутися за державною допомогою на покриття комунальних витрат, але [PERSON] , залишаючись зареєстрованим у будинку позивача [PERSON] у цьому їй перешкоджає. Тобто створюють їй перешкоди у праві користування власністю. Позивач зазначає, що в зв"язку із викладеним, не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом. За викладених обставин, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час, більше 15 років не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов`язків по оплаті комунальних послуг не несе. До початку судового засідання позивач та його представник надали суду заяви, в якіх підтримали позовні вимоги, просили задовольнити поданий позов та справу роглядати без їх участі, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засіданні не з`явився, про день та час розгляду справі був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України», причин неявки відповідач не повідомив, відзив на позов не подавав. За таких обстави, суд проводить розгляд даної справи заочно та ухвалює заочне рішення в порядку, передбаченому\~ст.280-284 ЦПК України. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, а являється челном сім"ї попереднього власника. Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу\~України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно\~ст.317ЦК\~України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно статті 150\~Житлового Кодексу\~України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із частиною четвертою статті 156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст.71\~Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, згідно ст.405 ЦК України- член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст.72\~Житлового Кодексу УРСР (який є чинним)-визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. До цього ж , суд, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України , вважає необхідним застосовати при розгляді даної справи положення п.34 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації Згідно ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Враховуючи зазначені вище правові положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю , а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками. Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А так, враховуючи що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та іншими особами, що не є членами його сім`ї - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють захист права власності шляхом усунення порушення права, не пов`язаних із позбавленням володіння, які викладені вище. Також, відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 41\~Конституції України та статті 1Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України№ 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. Із наданих письмових доказів судом встановлено. Позивач дійсно є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 01.11.2018 року, по справі 423/2757/18 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4-7) Відповідно до копії домової книги за адресою: [ADDRESS] , підтверджується факт реєстрації у вказаному будинку відповідача\~ [PERSON] та колишнього проживання у будинку інших осіб з призвіщем [PERSON] (а.с.12-16). Також судом встановлено, що відповідач не мешкає за місцем своєї реєстрації з 2003 року тобто майже більше 15 років, до будинку інтересу не проявляє, комунальні послуги не оплачує, тобто спільного господарства з позивачем не веде, що підтверджується відповідними доказами - Актом, який був складений депутатом Гірської міської ради у присутності сусідів позивача гр. [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Тобто судом встановлено, що [PERSON] , 1964 року народження, не є членом сім`ї позивача. Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , [INFO] (який є членом сім"ї попердього власника зазначеного житла) втратив право користування належним позивачки будинком, оскільки у попереднього власника зазначеного житла припинено право власності , в зв"язку із його продажом. При цьому судом враховується, що ухилення відповідача від добровільного зняття з реєстраційного обліку дійсно негативно впливає на матеріальний стан позивача, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що прав передбачених ст..78\~Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у відповідача не виникає, оскільки позивачем доведено, що відповідач тривалий час не виконує свої обов`язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутній у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON] , [INFO] не мешкає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , тривалий час, понад шість місяців, а тому на підставі ст.71ЖК України \~повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин, тому що його реєстрація в зазначеному житлі позивача є перешкодою для позивача щодо володіння, користування, розпоряджання своїм майном. Вирішуючи позов таикм чином, суд також враховує, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 07.10.2014р. № 1693-УІІ - територія, що перебуває у віданні Гірської міської ради - передана до складу Попаснянського району Луганської області та відповідно до Розпорядження Гірського міського голови №4 від 08.02.2016 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 16.12.2015 року №62 «Про перейменування вулиць та провулків м.Гірське Попаснянського району Луганської області»- вулицю Петровського перейменовано на вулицю Гаруса. На підставі викладеного, на підставі ст. ст.71,72,78,150 ЖК України,317, 319, 391, 405 ЦК України, положень Конституції України, Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: approved