Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів в сумі 41 500 грн, сплачених на виконання недійсного (нікчемного) правочину. Позовні вимоги мотивують тим, що в січні 2015 року [PERSON] дізнався в мережі інтернет, що відповідачем по справі розміщено рекламу, за змістом якої можна придбати автомобіль Gееlу МК 1.5 МТ Ваsiс рlus 2013 по ціні - 76 000 грн. 30 січня 2015 року [PERSON] звернувся до представника ТОВ «Лізингова компанія « Вибір комфорт» в м. Рівне , який підтвердив про те що дійсно їхня компанія реалізує вищезазначені транспортні засоби, і для отримання трактора вищезазначеної марки та ціні , необхідно сплатити «аванс» в сумі 41 500 грн., після чого автомобіль буде доставлено за місцезнаходження покупця не пізніше семи-десяти днів з моменту сплати авансового внеску . В процесі розмови з представником продавця автомобіля позивача запевнили в тому, що єдиною перешкодою для отримання товару є необхідність його доставки з «бази», а запропонована до оплати сума в розмірі 41 500 грн. є саме авансом за автомобіль. Жодної інформації про те, що відповідача реалізує автомобільну та сільськогосподарську техніку в лізінг ( фактично в кредит) [PERSON] не отримав, а подальші події підтвердили тільки намагання протиправного заволодіння коштами покупця без намірів передати придбаний за ці кошти товар. Оплативши за наданими представником відповідача реквізитами зазначену ним на суму , що відповідала половині обумовленої сторонами вартості автомобіля довіритель надав копію відповідної квитанції, а представник ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» запропонував підписати договір про продаж автомобіля , фактично не роз»яснивши суту та змісту договора . Фактично в день сплати авансу позивачем було підписано Договір фінансового лізінгу № 00318. Оскільки у визщезазначений строк , покупцем придбаний ним товар не було отримано, то він зателефонував до представника відповідача та попросив повідомити, чому затримується поставка придбаної техніки. Представник відповідача повідомив щодо об»єктивних перешкод для отримання обумовленого при підписанні договору та сплаті авансу автомобіля, а тому позивач по справі зателефонував на зазначений в договорі лізінгу телефон центрального офісу ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» де йому повідомили, що представник компанії допустив помилки при оформленні договора , за що його буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності , а для того щоб отримати придбаний автомобіль необхідно переукласти договір, за змістом якого, - ціна на автомобіль буде значно вищою. Додатково також було повідомлено, що фактично як на день підписання оспорюваного договора лізінгу, так і на день розмови з представником «центрального офісу» ТОВ «Лізингова компанія «Вибір комфорт» автомобілів у продавця ( лізінгодавця) не має. Саме після розмови з «Київським» представником відповідача по справі позивач почав сумніватися в тому, що він взагалі отримає товар, на який він розраховував при підписанні договору , а отримана додаткова інформація спонукали обманутого покупця звертатися до суду з позовом з метою захисту своїх майнових прав та законних інтересів. Представник позивача в судове засідання не з"явивився- подав до суду заяву в якій просить справу розгляати без участі позивачів , позов підтримав, просить його задовольнити, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про слухання справи був повідомлений у встановленому законодавством порядку, що підтверджується оголошенням в газеті " Вісті Рівненщини" № 48/1942/ від 04 грудня 2015 року, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань суду не надав. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення суду на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів з винесенням заочного рішення, позивачі про це не заперечують. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно договору фінансового лізингу №00318, не індетифіковано марку автомобіля ( в п. 1.1. Договора зазначено , що «предметом даного договора є Gееlу МК», а як , як зазначалося вище [PERSON] мав намір придбати саме придбати автомобіль Gееlу МК 1.5 МТ Ваsiс рlus 2013). Договір лізингу віднесений Цивільним кодексом до різновидів договору майнового найму. Згідно ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В укладеному між сторонами у справі, договорі , не конкретизовано предмет договора , договір також; не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів ( в додатку до договора вказано тільки про те, що позивач зобов»язується доплатити за придбаний товар половину його вартості в сумі 41 500 гри і нічого не зазначено про необхідність сплати будь-яких інших платежів, що перевищують розмір визначеної ціни товару, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу . Згідно додатку №1 до договору №00318, на виконання вимог пункту 1.7 договору фінансового лізингу, позивач сплатив на рахунок відповідача перший лізинговий платіж (оплату по договору, завдаток, комісійна винагорода) в сумі 405000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 30.01.2015 року, при цьому, відповідач, всупереч умовам договору, протягом встановленого строку не передав лізингоодержувачу предмет лізингу. За положеннями ч.1 , п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли поживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.216 ЦК України правочини, здійснені із використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до вимог п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Позивач в момент укладення спірного договору був введений Відповідачем в оману стосовно настання тих наслідків на які очікував . Оскаржуваний договір також: не відповідає нормам сімейного законодавства України, що призвело також: до порушення прав [PERSON], оскільки частиною третьою статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також: договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з цивільним законодавством, гроші - це різновид майна. В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. З цього випливає висновок, що розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна - це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами. В зв'язку з цим письмова згода другого з подружжя необхідна не лише для відчуження, а й для придбання цінного майна, оскільки в такому випадку використовуються спільні грошові кошти подружжя. Протягом подружнього життя дружина та чоловік можуть брати участь не лише у речових, а й у зобов'язальних правовідносинах. Згідно Додатку 1 договору лізингу зазначено «ціну товару прописом - вісімдесят одна тисяча грн.., тобто є договором (правочином) стосовно цінного майна, а отже [PERSON] як дружина лізінгоодержувача повинна була давати свою письмову згоду на укладення цього договору. Такої письмової згоди, [PERSON] не надавала. Метою укладення договору є придбання автомобіля, а отже договір було укладено в інтересах сім'ї і майно, яке лізінгоодержувач мав намір отримати за договором, мало бути використане в інтересах сім'ї. Частиною другою ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1, 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також: має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про доведеність порушення прав позивачів з боку відповідача, і як наслідок задовольняє позов про стягнення з відповідача коштів.

Outcome: approved