Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON], про стягнення заборгованості. Представник позивача у судовому засіданні просив суд стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №DNH4KP747440031 від 12 серпня 2006 року у розмірі 47 194 грн. 31 коп. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 12 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений Кредитний договір №DNH4KP747440031, згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 5 560 грн. 10 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за даним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 24 жовтня 2013 року виникла заборгованість в сумі 47 194 грн. 31 коп. За вимогами ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Позивач у позовній заяві посилається на договір №DNH4KP747440031 від 12.08.2006 року, але жодного договору не було додано до позовної заяви. Відповідно до зазначених в позовній заяві додатків до неї додані копія заяви позичальника № №DNH4KP747440031 та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка")(Стандарт). Відповідачем підписано лише заяву. За визначенням ст.626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже договір споживчого кредитування є двостороннім договором, оскільки створює взаємні обов'язки (кредитору надати грошові кошти, а боржнику повернути одержані кошти та проценти) Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В зазначеній заяві зазначено: "Я ознайомився і згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані мені у письмовій формі. Я виражаю свою згоду, що ця Заява разом з запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між мною та Банком кредитно-заставний договір." Зазначене формулювання не надає можливості встановити які саме умови були погоджені між позивачем та відповідачем, оскільки не можливо ідентифікувати зміст "Умов", які були надані відповідачу при підписанні ним заяви за відсутності посилання у заяві конкретних ідентифікуючих ознак "Умов" (відсутній номер, дата прийняття, особа, що підписала.) Крім того, аналізуючи у сукупності надані позивачем "Умови" та зміст заяви виявляється розбіжність зокрема: заява посилається на "Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам", а до позову додані "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка")(Стандарт)' 02.04.2009р. позивач вже звертав стягнення за зазначену у позові заборгованість шляхом подання заяви про видачу судового наказу (справа №2н-194/09). 29.04.2009р. за результатом розгляду зазначеної заяви Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області видав судовий наказ. 14.09.2009р. ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області наказ скасовано. Позивач при поданні зазначеного наказу також подавав "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам", які за своїм змістом відрізняються від доданих до позовної заяви "Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка")(Стандарт)". Зазначене засвідчує про неможливість встановити судом змісту погоджених сторонами на час підписання заяви відповідачем умов кредитно-заставного договору. За вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди." Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції 01.12.2005р., яка була чинною на час укладення договору) встановлено: "У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством." Так, ні заява, ні одні із наданих позивачем "Умов" всупереч наведеній нормі не мають зазначень детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, дати видачі кредиту. Відповідно до п. 12 Роз'яснень пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Зазначене є підставою вважати, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, внаслідок чого укладеного договору між сторонами не існує, а значить не існує підстави для виникнення будь-яких зобов'язань між сторонами. За визначенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) . Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч.1 ст. 261 ЦК України). Як раніше зазначалося, 02.04.2009р. позивач вже звертав стягнення за зазначену у позові заборгованість шляхом подання заяви про видачу судового наказу (справа №2н-194/09). Цією заявою позивач висунув вимогу до відповідача щодо повернення всієї суми боргу. Враховуючи наведене, 02.04.2009 р. є початком перебігу строку позовної давності. Позовна заява датована 25.10.2013 р., отже позивач пропустив строк позовної давності до всіх вимог зазначених у позовній заяві. За правилами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також, ВССУ в ухвалі від 13.02.2013р. зазначив "За положеннями ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 259 ЦК України визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відмовляючи у позові з підстав пропуску строку позовної давності, суди не звернули уваги на положення п. 5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно до якого за домовленістю сторін при укладанні договору термін позовної давності щодо стягнення окремих видів заборгованості встановлено тривалістю 5 років. Отже, при розгляді справи з огляду на умови кредитування суди не встановили, чи був ознайомлений відповідач із зазначеним умовами кредитування, чи можна вважати що сторони досягай домовленості щодо зміни термінів строків позовної давності, та на які вимоги банку сплили строки позовної давності, а які вимоги пред'явлено у межах строків позовної давності." За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Розмір неустойки встановлюється в договорі. Враховуючи, що немає укладеного між сторонами договору відсутні підстави для покладення на позивача неустойки. Крім того відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції 01.12.2005р., яка була чинною на час укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, (п.5 ч.З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції 01.12.2005р., яка була чинною на час укладення договору). Вимоги щодо стягнення з відповідача пені, штрафу у фіксованому вигляді та штрафу у процентному вигляді призводить до повторної цивільно-правової відповідальності за неналежне виконання зобов'язання. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. З ст. 550 ЦК України Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу). Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. (ст. 617 ЦК України). Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, відповідач з 02.07.2007р. по 21.03.2008р. знаходився у Дніпропетровському слідчому ізоляторі до праці не залучався за обставин не залежних від його волі, заробітної плати не мав, а також був обмежений у пресуванні внаслідок чого не мав за незалежних від його волі обставин виконувати зобов'язання. Позивач з 2009р. не приймав жодної дії направленої на отримання зобов'язання до подання зазначеної позовної заяви, чим сприяв збільшенню розміру збитків. За правилом ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, оскільки невиконані зобов'язання за кредитом зазначені у позовній заяві у розмірі 3 547,46 грн., а загальна сума неустойки зазначена 28 879,16 грн. Позивач визнає в своєму розрахунку, що відповідач здійснював часткове повернення грошових коштів, які він отримав. Відповідач є пенсіонером за віком та дитиною війни (дані обставини доказуються посвідченням серія [NUMBER] копія додається). Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи наведене, вимоги щодо неустойки є необґрунтованими, таким що суперечать законодавству. Таким чином, аналізуючи у сукупності норми права, що регулюють взаємовідносини сторін, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності - між сторонами не досягнуто згоди у письмовій формі щодо вимог визначених законом як істотні, позовні вимоги знаходяться поза строком позовної давності, про що заявлено стороною по справі, а як наслідок у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed