Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

У березні 2017 року до суду звернувся [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Металургійна районна у місті рада, служба у справах дітей Черкаської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просили суд визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , свого часу вона надала згоду на проживання і реєстрацію у своїй квартирі невістці [PERSON] із її дітьми від колишніх шлюбів [PERSON] та [PERSON] . Однак, починаючи з червня 2014 року відповідач [PERSON] разом з своїми дітьми не проживає за вказаною адресою, проживає у місті Черкаси. Через наявність реєстрації відповідача та її неповнолітніх дітей [PERSON] не має змоги оформити субсидію, хоча за розміром доходів має на це право. З цих підстав, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні [PERSON] та її представник присутні не були, 08 травня 2019 року поза межами судового засідання від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримає в повному обсязі, просили суд їх задовольнити та проводити розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , до зали судового засідання не з`явився, на адресу відповідача, за якою останній зареєстрований та фактично проживає, було направлено судові повістки. На адресу суду повернувся конверт без вручення відповідачу судового виклику. У зв`язку з вищезазначеним, на підставі ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце слухання справи. У судовому засідання 30 серпня 2018 року відповідач [PERSON] зазначила, що заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, однак підтвердили в суді, що дійсно останнім часом вона проживає у місті Черкаси, у зв`язку з чим, просила суд залучити до розгляду справи орган опіки та піклування служба у справах дітей Черкаської міської ради. Представники третіх осіб Металургійна районна у місті рада та служба у справах дітей Черкаської міської ради до зали судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 31338795 від 17.09.2011 року [PERSON] , відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2243 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.9) Відповідно до акту про не проживання складений жителями будинку [ADDRESS] , який засвідчений начальником дільниці № 4 ТОВ «СітіСервіс КР» та майстром ділянки № 4/9, [PERSON] ,[PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з червня 2014 року. Мешкають у м. Черкаси. (а.с.10) Згідно до інформаційного листа наданого завідувачем відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Металургійної у місті ради Зав`яловою Е.О. № 492 від 28.02.2018 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с.11) Органом опіки та піклування м. Черкаси подано Висновок від 28.11.2018 року № 765 по вказаній справі, відповідно до якого зазначено, що зі слів неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , вона проживає з матір`ю [PERSON] та малолітньою сестрою [PERSON] , [INFO] , в найманому житлі за адресою: [ADDRESS] . З жовтня - листопада 2018 року [PERSON] поїхала працювати до Італії. З цього часу малолітня [PERSON] проживає з батьком [PERSON] в найманому житлі, за адресою: [ADDRESS] , та навчається в 5-Б класі Черкаської загальноосвітньої школи № 21 ім. Ю.Г. Іллєнко. Неповнолітня [PERSON] проживає з бабусею по матері - [PERSON] в найманому житлі за адресою: [ADDRESS] та навчається в ДНЗ «Черкаське вище професійне училище». (а.с.99-100) Згідно Довідки № 04-562 від 21.11.2018 року, яка видана директором Державного навчального закладу «Черкаське вище професійне училище» [PERSON] , [PERSON] дійсно навчається в вказаному навчальному закладі на денній державній формі навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2020 рік. (а.с.100) Згідно Довідки № 114 від 21.11.2018 року виданої директором Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 21 ім. Ю.Г. Іллєнко - [PERSON] , вбачається, що [PERSON] дійсно навчається в ЗОШ № 21 у 5-Б класі. (а.с.101) Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 21.11.2018 року, складений за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що дійсно, неповнолітня [PERSON] , проживає разом з своєю бабусею [PERSON] . Батько неповнолітньої [PERSON] проживає в місті Мелітополь, а мама в Італії. (а.с.102-104) Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання № 317 від 27.11.2018 року, складений за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що дійсно, неповнолітня [PERSON] , проживає разом з своїм батьком [PERSON] . (а.с.107) Фактично будучи зареєстрованими в спірній квартирі [ADDRESS] понад три роки у ньому не проживають. Згідно з ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, проживання неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю, не свідчить про їх свідоме залишення житла і не призводить до втрати ними права користування цим житлом. Крім того судом встановлено, що мати дітей не має іншого житла, орендує житло, яке їй не належить , а тому не має реальної можливості зареєструвати дітей в іншому житлі. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. При цьому, проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітніх дітей, а тому, як органи опіки та піклування, так і суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача та в задоволенні позову відмовляє. На підставі викладеного й

Outcome: dismissed