Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики неукладеним, посилаючись на наступні обставини. 26.12.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального міського округу [PERSON], реєстровий номер № 2271. На підставі п.1 договору позики, відповідач передав їй в позику 747000,00 гривень строком до 01.07.2014 року. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору позики, повернення позиченої суми грошей повинно бути здійснено в місті Сєвєродонецьку Луганської області, доказом повернення позиченої суми- є розписка позикодавця в отриманні грошей. Згідно до п.5 договору позики, грошові кошти передані у присутності нотаріуса. Про отримання грошей позичальник надає розписку позикодавцю. Відповідно до п.7 договору позики, всі витрати за складання та посвідчення цього договору сплачує позичальник. Однак ніяких коштів вона у відповідача фактично не отримувала. До укладення вищевказаного договору позики та іпотеки позивач була та перебуває на сьогоднішній день заступником директора ТОВ „Омега-Авто" м. Сєвєродонецьк Луганської області. Учасником та директором зазначеного товариства є її син [PERSON], який підтримував доброзичливі стосунки з відповідачем. Відповідач на той час був генеральним директором та акціонером ПАТ „Дорстрой" м. Сєвєродонецьк Луганської області у якого, на підставі договору оренди до 26.12.2013 року, був взятий в аренду перший поверх об'єкту адміністративно - промислового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі - продажу, 25/100 часток об'єкту адміністративно - промислового комплексу були придбані нею у ПАТ „Дорстрой" міста Сєвєродонецьк Луганської області в особі відповідача, які 26.12.2013 року стали іпотечним майном на підставі вищевказаного договору. Весь цей порядок та череда укладень договорів узгоджувалися між сином позивача та відповідачем. Позивачу стало відомо, що вся вищевказана схема була запропонована її сину [PERSON] відповідачем, який усіляко намагався продати на той час [PERSON] свою частку у ПАТ „Дорстрой" м.Сєвєродонецьк Луганської області про що свідчить протокол про наміри від 13.02.2014 року та весь об'єкт адміністративно - промислового комплексу, який розташований за адресою [ADDRESS] за ціною, яка складала приблизно 905000,00 гривень. Зазначеної суми коштів на той час ні у позивача, ні у її сина не було. Тому відповідач наполягав на наступній схемі, яка і була реалізована, а саме: між позивачем та ПАТ „Дорстрой" м.Сєвєродонецьк Луганської області укладається договір купівлі - продажу 25/100 часток об'єкту адміністративно - промислового комплексу (1-й поверх) на суму 158000,00 гривень, а останню суму за весь комплекс, а це фактично 747000,00 гривень, необхідно було оформити у формі договору позики між позивачем та відповідачем без передачі коштів. Відповідно до вищезазначеного договору позики, позивач та її син зобов,язалися частинами повертати кошти, а після остаточного погашення збиралися оформити відповідний договір, гарантом чого (позики), була придбана частина вищевказаного об'єкту. Однак, у зв'язку з тим, що у нашому регіоні протягом травня - серпня 2014 року проходила активна фаза АТО, виконати цю домовленість, саме до 01.07.2014 року, ні позивач ,ні її син не були в змозі. Відповідач подав до Сєвєродонецького міського суду Луганської області позовні заяви про визнання договору купівлі - продажу 25/100 часток об'єкту адміністративно - промислового комплексу, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] від 26.12.2013 року за реєстром № 2268 недійсним та позовну заяву про стягнення боргу за договором позики. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, складеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою,п"ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Позивач посилається на ст.ст.16,202,1046,1047,1051 ЦК України,постанови Верховного Суду України у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012 року. Зазначає,що нормами ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передачи грошей, однак позивач коштів, згідно договору, не отримала. Просить визнати договір позики від 26.12.2013 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального міського округу Луганської області [PERSON], реєстр № 2271- неукладеним. У судовому засіданні позивач,представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги,надали аналогічні пояснення по суті позову.Наполягали на тому ,що позивач не отримувала від відповідача грошові кошти в позику .Фактично сторони здійснили низку удаваних правочинів ,а саме : договір позики та договір іпотеки,який забезпечує виконання зобов»язань по договору позики. Сторони свідомо пішли на це,що обумовлюється взаємовідносинами,які склалися між ними. Нотаріус посвідчив підписи сторін на договорі ,а не дійсне волевиявлення сторін та передачу грошей .Зазначений договір позики є невід»ємною частиною договору купівлі-продажу.Оскільки грошові кошти не передавалися ,то договір позики є неукладеним. У судовому засіданні відповідач ,представник відповідача позовні вимоги не визнали , пояснили , що відповідач 26.12.2013 року дійсно передав в позику позивачу 747000,00 грн. в присутності сина позивача ,її чоловіка,який дав згоду на укладення договору позики, та нотаріуса [PERSON] В забезпечення виконання умов договору після цього було укладено договір іпотеки від 26.12.2013 року відповідно до якого позивач передала в іпотеку відповідачу належні їй 25/100 часток об»єкту адміністративно-промислового комплексу ,розташованого за адресою:[ADDRESS]. Про отримання грошових коштів ,позивач видала йому розписку,яка потім була втрачена. Третя особа ,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Сєвєродонецького нотаріального міського округу [PERSON] в судовому засіданні не підтримав позовні вимоги,пояснивши наступне. Сторони разом звернулися до нього для посвідчення угод. З цією метою ,ввечері 26.12.2013 року позивач,її син [PERSON] ,чоловік [PERSON] ,відповідач з»явилися до нього в офіс .Гроші були тільки у відповідача. Спочатку було укладено договір купівлі-продажу 25/100 часток об»єкту адміністративно-промислового комплексу ,розташованого за адресою: [ADDRESS]. Потім укладався договір позики. Відповідач мав із собою дипломат, в якому був пакет з грошовими коштами.Пачки грошей відповідач витяг з пакету при ньому та передав їх позивачу .В спеціальній кімнаті вони здійснили перерахунок грошей .В функції нотаріуса не входить перерахунок грошових коштів ,достатньо того,що він пересвідчився у позивача, чи отримані нею грошові кошти в повному обсязі ,на що вона твердо заявила,що гроші отримані нею в повному обсязі.Щодо розписки,яка зазначена в договорі,то вона нотаріально не посвідчується .Написання розписки він не контролював оскільки для нього вона нічого не означає. Але він схиляється до того,що розписка могла бути втрачена в процесі передачі грошових коштів оскільки сторони занадто темпераментно себе поводили. Чоловік позивача дав свою згоду на позику .Після укладення договору займу ,в забезпечення зобов»язань по ньому,було укладено договір іпотеки. Він вважає надуманими посилання представника позивача на те,що договір займу є невід»ємною частиною договору купівлі-продажу оскільки це є хибним ,як і посилання на те,що нотаріус посвідчує тільки підписи оскільки нотаріус посвідчує весь договір ,всі слова -від першого до останнього та правовідношення в цьому договорі. В судовому засіданні свідок позивача [PERSON],який є сином позивача , пояснив,що він був присутній при укладенні договору позики.Грошові кошти по договору відповідачем не передавались оскільки між сторонами була домовленість щодо купівлі об'єкту адміністративно - промислового комплексу.Спочатку був оформлений договір купівлі-продажу 25/100 часток об»єкту адміністративно-промислового комплексу ,розташованого за адресою:[ADDRESS] ,відповідно до якого його мати-позивач купила у відповідача вказаний комплекс за 158000,00 грн.,а останню суму за весь об»єкт - 747000,00 грн.оформили договором позики без передачі грошових коштів.Сторони домовились,що після остаточного погашення цієї суми буде оформлено відповідний договір.Відповідач скористався тим,що їх сім"я не змогла виконати домовленість до 01.07.2014 року і звернувся до суду з позовами про стягнення боргу за договором позики та визнання договору купівлі-продажу недійсним.Таким чином, відповідач бажає збагатитися за їх рахунок. В судовому засіданні свідок [PERSON]-чоловік позивача пояснив,що він давав згоду на отримання його дружиною грошових коштів в позику у відповідача ,але фактично гроші по даному договору відповідач їм не передавав. Заслухавши пояснення сторін ,їх представників, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що 26.12.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач передав позивачу в позику 747000 ,00 грн в строк до 01 липня 2014 року(а.с.13). Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального міського округу [PERSON], реєстровий номер № 2271. Чоловік позивача [PERSON] надав згоду своїй дружині на позику у [PERSON],зазначеної в договорі позики суми. Відповідно до п.5 договору позики ,гроші передані у присутності нотаріуса .Про отримання грошей позичальник видає розписку позикодавцю. Відповідно до договору іпотеки ,укладеного між сторонами 26.12.2013 року (а.с.59) позивач передала в іпотеку відповідачу належні їй 25/100 часток об»єкту адміністративно-промислового комплексу ,розташованого за адресою:[ADDRESS] в забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов»язань перед відповідачем за договором позики,посвідченим 26.12.2013 року. Відповідно до ст.ст.1046-1048 ЦК України «За договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі ,визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Суд звертає увагу, що постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгулу судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; суди мають відмовляти в позові з такою вимогою; у цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Разом з тим, слід звернути увагу і на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, відповідно до якої законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом; оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, суд вважає,що позивач обрала можливий спосіб захисту ,на її думку, порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України ,договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України ,у письмові формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Положеннями ст.209 ЦК України встановлено,що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Таким чином,суд вважає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже ,суд приходить до висновку,що нотаріальне посвідчення договору позики ,укладеного між сторонами 26.12.2013 року ,укладення договору іпотеки від 26.12.2013 року для забезпечення виконання зазначеного договору позики ,підтверджують факт передачі грошової суми позичальнику,в даному випадку позивачу. При цьому , волевиявлення учасників правочину під час укладення договору позики було вільним ,відповідало їх внутрішній волі. Посилання представника позивача на відсутність розписки,суд до уваги не бере з наступних підстав. Законодавством не передбачено обов»язкова наявність розписки при укладенні договору позики.Розписка може підтвердити укладення договору позики ,коли сторони не оформлювали договір позики нотаріально. В даному випадку,суд вважає,що при наявності посвідченого нотаріусом договору позики, розписка не обов»язкова. Крім того, в п.5 договору позики від 26.12.2013 року ,зазначено,що гроші передані у присутності нотаріуса. Про отримання грошей позичальник видає розписку позикодавцю. Отже нотаріусом було посвідчено факт передачі грошей ,який вже відбувся на момент посвідчення договору -«гроші передані», а щодо розписки зазначено,що позичальник «видає її» , тобто термін видачі розписки договором не визначений -до чи після передачі грошей ,або після посвідчення договору. Таким чином , нотаріус ,посвідчуючи договір позики , укладений між сторонами підтвердив його укладення, умови договору,отримання позивачем від відповідача суми позики. Суд критично ставиться до пояснень позивача та його представників про те,що позивач могла свідомо посвідчити у нотаріуса договір позики на суму 747000,00грн.,не отримавши при цьому цих грошових коштів ,а після цього укласти договір іпотеки, передавши в іпотеку майно вартістю158000 ,00 грн. в забезпечення зобов»язань по договору позики,яку вона не отримувала . Суд вважає,що не заслуговують на увагу пояснення представників позивача про те, що 747000,00 грн.позивач мусила віддавати відповідачу частинами в рахунок купівлі іншої частини адміністративно-промислового комплексу,а після передачі всієї суми коштів ,сторони мусили оформити договір купівлі-продажу, з наступних підстав. Якщо допустити ,що метою сторін була угода купівлі-продажу цілого об»єкту адміністративно-промислового комплексу,то сторони могли оформити договір купівлі-продажу зазначеного об»єкту з розстрочкою платежу,а не оформлювати замість цього три договори: договір купівлі продажу 25/100 часток об»єкту адміністративно-промислового комплексу ,розташованого за адресою:[ADDRESS] ,договір позики на 747000,00 грн.,та договір іпотеки ,який забезпечує виконання договору позики. Суд критично ставиться до пояснень свідків позивача оскільки за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Суд вважає,що таким доказом є посвідчений нотаріусом договір позики від 26.12.2013 року,який є письмовим правочином, що відповідає формі передбаченої ст. ст. 209, 639, 1047 ЦК України, оскільки між позивачем та відповідачем, за попередньою домовленістю був укладений договір позики у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням,що сторонами не осопорювалось. За таких умов, між позивачем та відповідачем у належній формі була досягнута згода щодо всіх істотних умов договору ,що відповідає вимогам ст..638 ЦК України , а тому з підстав передбачених ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При таких обставинах, як випливає з положення п. 1 договору позики від 26.12.2013 року, позивач отримав від відповідача грошову суму коштів у розмірі 747000,00 грн. до підписання сторонами договору позики та посвідчення його нотаріусом ,що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Суд вважає необхідним також звернути увагу на те,що договір позики був посвідчений сторонами 26.12.2013 року і тільки після того,як відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по договору позики ,позивач 06.12.2014 року звернулась до суду з вимогою про визнання договору позики неукладеним.Тобто протягом року з дати укладення договору позики, позивач не зверталася ні в правоохоронні органи, ні до суду з приводу не отримання грошей по даному договору. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином ,суд приходить до висновку,що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів , на підставі яких можливо визнати вищезазначений договір позики неукладеним. За таких обставин позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору неукладеним є необґрунтованим та безпідставним ,а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed