Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Посилаючись на те, що 29 березня 2007 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав [PERSON] кошти в сумі 15 000 доларів 00 центів США в якості безвідсоткової позики на строк до 01 березня 2008 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в загальній 15 000 доларів 00 центів США у строк до 01 березня 2008 року. Окрім того, 14 вересня 2009 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів 00 центів США в якості позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання 20 000 доларів 00 центів США та обов"язок повернення коштів в загальній 25 000 доларів 00 центів США у строк до 01 січня 2010 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], діюча на підставі довіреності від 26 січня 2017 року (а.с. 58), позовні вимоги підтримали з тих же підстав, посилаючись на вимоги закону про належне виконання боргових зобов»язань, й просили їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь позивача 40 000 доларів 00 центів США - грошових коштів за позикою, 7 930 доларів 89 центів США - 3% річних за порушення грошового зобов"язання, всього - 47 930 доларів 89 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні за офіційним курсом валют Національного банку України станом на день постановлення судового рішення - 16 травня 2016 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив застосувати до спірних справовідносин строк позовної давності за наслідками якого у задоволенні позову відмовити (а.с.67). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у договірних/зобов»язальних відносинах. Так, 29 березня 2007 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав [PERSON] кошти в сумі 15 000 доларів 00 центів США в якості безвідсоткової позики на строк до 01 березня 2008 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в загальній 15 000 доларів 00 центів США у строк до 01 березня 2008 року. Окрім того, 14 вересня 2009 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого він передав [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів 00 центів США в якості позики. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання 20 000 доларів 00 центів США та обов"язок повернення коштів в загальній 25 000 доларів 00 центів США у строк до 01 січня 2010 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с.9, 10), проте суд за заявою відповідача (а.с.67) згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України до спірних правовідносин застосовує строк позовної давності. Так, за розпискою від 29 березня 2007 року строк виконання зобов»язань встановлений до 01 березня 2008 року, а за розпискою від 14 вересня 2009 року - до 01 січня 2010 року, проте позивач звернувся до суду з даним позовом лише 03 грудня 2015 року (а.с.3), тобто з порушенням загального строку позовної давності, визначеного ст. ст. 256, 257 ЦК України. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст. 267 ЦК України), проте позивач із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався. Переривання перебігу позовної давності за правилами ст. 264 ЦК України не було, що підтверджується матеріалами справи. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050, 256, 257, ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України,

Outcome: dismissed