Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; - вселити [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - встановити порядок користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме: 1) виділити в користування [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] приміщення №3 (зала) площею 17,2 м? та лоджію площею 2,4 м?; 2) виділити в користування [PERSON] приміщення №2 (спальня) площею 11,7 м? та балкон площею 0,9 м?; 3) коридори площею 12,9 м?, приміщення №4 (кухню) площею 7,2 м?, приміщення №5 (вбиральня) площею 1,00 м?, приміщення №6 (ванна кімната) площею 2,6 м? залишити у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.11.1996 між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , який розірвано на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17.12.2019 по справі №534/894/19. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] Під час шлюбу подружжя, відповідачем за спільні кошти була придбана у власність квартира за адресою [ADDRESS] у відповідності до договору купівлі-продажу квартири серії ВВК №821949 від 01.09.2004. Позивач та неповнолітній син зареєстровані в зазначеному житлі, але позивач зазначає про те, що не має змоги проживати в квартирі, так як відповідач чинить перешкоди після розірвання шлюбу, адже не визнає право власності на зазначену квартиру за позивачем. Також змінив замки, не надав ключів та не впускає до квартири. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, натомість направив заяву до суду в якій позовні вимоги визнає повністю та просить справу розглянути у його відсутність. Ухвалою суду від 30.09.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази, всебічно й повно з`ясувавши обставини, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. З 16.11.1996 сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №336 (а.с.7). 17.12.2019 шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області по справі №534/894/19 (а.с.8). За час спільного проживання у шлюбі сторони набули спільне майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,9 м?, житловою площею 28,9 м?, на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ВВК №821949 від 01.09.2004 (а.с.13). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, вище зазначена квартира належить на праві приватної власності [PERSON] , за яким підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу квартири серії ВВК №821949 від 01.09.2004, посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Яценюком В.С. (а.с.14). Згідно довідки, виданої Сектором з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб житлового відділу департаменту економічного розвитку та ресурсів виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області від 07.08.2020 за №20-22/7638, позивач [PERSON] разом із відповідачем [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] зареєстровані та проживають у спірній квартирі за адресою [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, істотне значення для справи мають інтереси неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі за текстом - Постанова №11 від 21.12.2007р.), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У силу вимог ст.ст.77, 78ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти. Враховуючи вищевикладене, а також з урахуванням інтересів неповнолітнього [PERSON] [INFO], суд вбачає підстави для визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , адже набуте подружжям за час шлюбу майно є їхньою спільною сумісною власністю, що в свою чергу дає право користуватися у рівних частинах. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, - власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 та ч.3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі сторони набули спільне майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,9 м?, яка складається з двох кімнат площею 17,2 м? та 11,7 м?, лоджії - 2,4 м?, балкону - 0,9 м?, коридору - 12,9 м?, кухні - 7,2 м?, вбиральні - 1,00 м?, ванної кімнати - 2,6 м?. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Так як між позивачем та відповідачем існують неприязні відносини, позивач стверджує, що [PERSON] чинить їй та їх дитині перешкоди в користуванні спірною квартирою, змінив замки та не надає ключі від вказаної квартири, перешкоджаючи в доступі до її майна, то суд вважає, що є наявні підстави задовольнити заявлені вимоги про визначення порядку користування спірною квартирою в порядку, запропонованому позивачем у справі, а також щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача та їх дитину в квартиру за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру на суму 2 920 грн 56 коп. та 1 411 грн 10 коп., що підтверджується квитанцією від 08.09.2020 №0.0.1827422538.1 та квитанцією від 22.09.2020 №1857106 (а.с.1, 29). Згідно ст.141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже з урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позивачу необхідно повернути 50 % судового збору, сплаченого ним при подачі позову та з відповідача на користь позивача стягнути судовий збір у сумі 2 165 грн 80 коп.

Outcome: approved