Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON], треті особи Зіньківське відділення Гадяцької об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, Відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення грошових коштів. В своїй позовній заяві позивач вказав, що Зіньківською районною державною адміністрацією (Позивач) 09.10.2002 року укладено договір оренди земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 47,00 га строком на 20 (двадцять) років з громадянином [PERSON] (Відповідач) зареєстрований в реєстрі за №1725 09.10.2002р.. Пунктом 2.3 Договору оренди Передбачено, що розмір орендної плати щорічно переглядається в інших випадках, передбачених законодавчими актами України. Законом України від 27.03.2014 № 1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який вступив в силу з 01.04.2014 внесено зміни до ст. 288 Податкового кодексу щодо розмірів орендної плати за землю, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 якої викладено в наступній редакції: «288.5. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1 не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки;». Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Листами від 30.07.2015 та 30.10.2015 Позивач повідомляв Відповідача про необхідність приведення Договору у відповідність до вимог чинного законодавства шляхом укладення додаткової угоди до Договору, якою б врегулювався розмір орендної плати за земельну ділянку відповідно до норм Податкового кодексу України. [PERSON] проігноровано законні вимоги щодо приведення Договору у відповідність до законодавства, а листи залишені без відповіді. Розділом 4 Договору передбачено, що підставою для припинення Договору є вимога однієї зі сторін у випадку невиконання, іншою стороною обовязків, передбачених договором. Розділом 3.2 Договору передбачається обовязок Орендаря своєчасно вносити орендну плату у відповідності з пунктом 2.3 Договору. У звязку з неналежним виконанням Відповідачем умов Договору, який своєю бездіяльністю істотно порушив вимоги чинного податкового законодавства, до державного бюджету не сплачено 55433,67 грн. (розрахунок додається). Відповідно до частини першої статті 114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Зважаючи на те, що земельна ділянка розташована на території Зіньківського району Полтавської області області, розгляд цієї позовної заяви має здійснюватися Зіньківським районним судом Полтавської області. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON], підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі і просив відмовити за безпідставністю. Представник третьої особи просив розгляд справи провести без його участі. Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача, який позовні вимоги не визнав зачитавши заяви відповідача та третіх осіб, які визнали позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення. Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнанихневизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом. За приписами норм ст.31ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. При цьому з узагальненої судової практики слідує, що доповнення позову новими обставинами, встановлення інших обставин в процесі судового розгляду, без зміни первісних обставин, не є зміною підстав позову. З цього приводу Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» розяснив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні було встановлено, що Зіньківською районною державною адміністрацією з одної сторони, далі Позивач та [PERSON], далі відповідач, з другої сторони 09.10.2002 року укладено договір оренди земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 47,00 га строком на 20 (двадцять) років, який зареєстрований в реєстрі за №1725 09.10.2002 р.. Згідно розпорядження №110 від 7.03.2002 року голови Зіньківської РДА вказано, передати в оренду земельну ділянку із земель державної власності для ведення селянського ( фермерського) господарства громадянину [PERSON] (а.с.9). Відповідно до №252 від 17.05.2002 року голови Зіньківської РДА про внесення змін до розпорядження голови РДА №110 від 07.03.2002 року вказано: 1. Змінити в костатуючій частині розпорядження ст.4,5 Закону україни « Про селянське ( фермерське) господарство» та доповнити словами такого змісту «ст.. 22 Земельного кодексу України». 2. В п. 1 розпорядження змінити слова «селянського (фермерського) господарства» на «ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (а.с.10). В звязку з цим [PERSON] виготовив технічну документацію на земельну діляку в 2002 році (а.с.108-111) та отримав свідоцтво №109 від 11.10.1994 року про державну реєстрацію. Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що діяла на момент укладання оспорюваного договору оренди землі, встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У відповідності до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статей 203-204 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства - ч.2 ст.207 ЦК України. Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як було встановлено судом, згідно ст. 122 ЗК України, в редакції, яка діяла на момент звернення позивача, повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування для сільськогосподарського використання, належали відповідним районним державним адміністраціям. Після внесення до даної статті змін, які набули чинності 01.01.2013 року, дані повноваження були передані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам. Як вбачається з матеріалів справи, сторони (позивач, Зіньківська района державна адміністрація та відповідач, [PERSON]Л.) в належній формі уклали договір оренди землі, дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі, щодо орендної плати (п. 2.3 Договору); умови договору погодили підписами. В договорі оренди землі сторони передбачили всі істотні умови у відповідності до вимог ст.15 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання договору. Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди землі на час підписання відповідав вимогам ЗУ «Про оренду землі» та Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. Главою 15 Земельного Кодексу України передбачено поняття та різновиди користування землею постійне та тимчасове (оренда). Відповідно до ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 8 ст. 93 Земельного кодексу України відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Суд погоджується з доводами представника відповідача Головного управління Держземагентства в Полтавській області щодо того, що оспорюваний договір оренди землі укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України, в частині визначення орендної плати без проведення нормативно грошової оцінки земельної ділянки з наступних підстав. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Договору оренди землі, укладеного між позивачем, Зіньківською районою державною адміністрацією та відповідачем, [PERSON], орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі два рази на рік в рівних частинах, розмір орендної плати встановлений у розмірі : за 1 га 959 грн. 58 коп.. В розмір орендної плати входить податок на землю. Зміни і доповнення до даного договору оформляються окремим додатком, який є невід»ємною частиною даного договору. Редакція п. 2.3 оспорюваного договору оренди не суперечить вимогам ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладання договору оренди землі). Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі. А стаття 8 вказаного Кодексу передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Суд бере до уваги, що неспростовано сторонами, відповідно до п.2.3 вищевказаного договору, за зваємною згодою між позивачем та відповідачем було внесено зміни до договору, а саме укладено додоткові угоди 09.11.2005 року, (а.с.60), 22.12.2009 року (а.с.59), та 14.10.2014 року (а.с.57-58,112), де вказано, що дана угода починає діяти з дати підписання сторонами, складена в трьох примірниках, які є невідємною частиною договору оренди землі від 09.10.2002 року (а.с.57-60,112). Відповідно до п.4 договору оренди землі від 09.10.2002 року вказано, що будь-які зміни або доповненння до цього договору здійснюються у письмовій формі та підписуються належним чином уповноваженими представниками сторін. Тобто позивач повинен у письмовій формі звернутися та надіслати одночасно підписані примірники договору про зміну договору оренди землі в частині розміру орендної плати не пізніше ніж за місяць. Згідно наданого позивачем копії протоколу засідання робочої групи по узгодженню ставок орендної плати за землі запасу та невитребувані паї від 26 січня-1 лютого 2016 року (а.с.76-79), з додатком (а.с.81-96 ) в п.2 рекомендувати орендарям укласти з райдержадміністраціює додаткові угоди до договорів оренди землі запасу по орендних ставках в розмірі 6% від середньообласної нормативної грошової оцінки земель…» - є одинаковою для всіх рад району, застосовано єдиний підхід для визначення орендних ставок. В п. 4 вказано: «запропоновано [PERSON] укласти додаткову угоду про внесення змін до договору оренди від 09.10.2002 року….». Під час огляду додатку до протоколу засідання робочої групи по узгодженню ставок орендної плати за землі запасу та невитребувані паї від 26 січня-1 лютого 2016 року (а.с.81-96) на а.с. 95 вказано 6 господарств, а саме ОГ «Світанок» - 2, ОГ «Ласуня»,ОГ «Земельник», ОГ «Злагода», [PERSON]- які мають одну площу «ріллі з.з.».- встановлена орендна ставка в розмірі 3% від середньообласної нормативної грошової оцінки земель. В зв"язку з цим, суд критично підходить до протоколу засідання робочої групи по узгодженню ставок орендної плати за землі запасу та невитребувані паї від 26 січня-1 лютого 2016 року, так як виникла ситуація, коли з невідомих суду причин надано переваги одному орендареві перед іншим в частині встановлення розміру орендної плати. Крім того, суду надано копію додаткової угоди, яка зі слів представника позивача та третьої особи начебто пропонувалася відповідачеві саме 27.01.2016 року (а.с.96) взагалі не підписана представником РДА (позивачем), що порушує вимоги п.4 договору оренди землі від 09.10.2002 року. Позивач звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] 27.01.2016 року, тобто під час засідання робочої групи по узгодженню ставок орендної плати за землі запасу та невитребувані паї від 26 січня-1 лютого 2016 року при цьому не надаючи терміну відповідачеві, як це передбачено договором, для узгодження і при цьому ж порушуючи свої ж рішення. Як встановлено в судовому засідані, відповідач, [PERSON], згідно договору оренди землі від 09.10.2002 року заборгованості на час розгляду справи в суді перед позивачем та державою не мав. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». В справі «[PERSON] Девелопмент ЛТД проти Ірландії» суд постановив, що ст. 1 може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. В даному випадку суд вважає, що відповідач мав правомірні очікування на реалізацію свого права на оренду земельних ділянок. Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and roimroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series А № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series А № 98). З огляду на вище викладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1\~ст.60 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів обставини, які б свідчили про недійсність договору оренди землі. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на зазначену норму Закону, суд приходить до висновку, що у позивача дане право не виникло, а тому в останнього відсутні будь які права щодо земельної ділянки. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивачем не було доведено, у чому саме полягає порушення його прав. Не доведено і юридичних підстав для розірвання договору оренди земельної діляки та стягення грошових коштів в сумі 55433,67 грн.. Таким чином,\~\~суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд вважає безпідставним і посилання позивача в позовній заяві щодо недобросовісності дій відповідача, оскільки позивачем не надано доказів того, що з вини вказаного відповідача було завдано матеріальних збитків. А тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки відсутні законні підстави для цього. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, документально підтверджених. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed