Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтував тим, що 01 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» і фізичною особою [PERSON] укладено кредитний договір № Д002/СК-159.06.1. Відповідно до умов наведеного договору банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 70000,00 доларів США, строком до 31 жовтня 2016 року включно. Сума кредиту повністю надана відповідачу у відповідності з положеннями укладеного кредитного договору. Кредит видано відповідачу за умови сплати ним Банку процентів за користування грошовими коштами в розмірі 15 % річних. Відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання з забезпечення повного повернення одержаної суми кредиту на рахунок вказаний у п. 1.2 Кредитного договору не пізніше 31 жовтня 2016 року, а також зобовязався погашати заборгованість за кредитом рівними частинами згідно з умовами кредитного договору та сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому підписано кредитний договір, й у день повного погашення заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобовязання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою м. Словянськ, вул. Карла Маркса, 77, загальною площею 1275,60 кв.м. Проте, всупереч вищевказаним вимогам договору та положенням закону, відповідач [PERSON] до теперішнього часу не виконав зобовязання щодо повернення в повному обсязі кредиту та сплати процентів за користування ним. У звязку з наведеними порушеннями, загальний розмір грошових вимог Банку, які виникли н підставі Кредитного договору, станом на 23 жовтня 2014 року, становить 70564,37 доларів США та 3394574,27 грн. і складається з: - 55293,61 долар США заборгованість за кредитом; - 15270,76 доларів США прострочена заборгованість за нарахованими процентами; - 3339704,00 грн. пеня за прострочення виконання грошових зобовязань; - 54870,27 грн. відповідальність за порушення грошового зобовязання, згідно зі ст. 625 ЦК України. Тому, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 70564,37 доларів США та 3394574,27 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Представник у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги уточнила, просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 72586,75 доларів США та 4545686,26 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову ПАТ «Родовід Банк», посилаючись на їх безпідставність. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, проте надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимоги ПАТ «Родовід Банк» та вважає за належне задовольнити їх, з наступних підстав. У судовому засіданні із достовірністю встановлено, що 01 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» і фізичною особою [PERSON] укладено кредитний договір № Д002/СК-159.06.1. 17 червня 2009 року назву Банку офіційно змінено з Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію юридичної особи. Відповідно до п. 1.1-1.2 зазначеного Договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 70000,00 доларів США строком до 31 жовтня 2016 року. Для обліку виданого кредиту Банк відкрив позичковий рахунок. Як вбачається з копії Заяви про видачу готівки № 254_10 від 02 листопада 2006 року, [PERSON] видано суму грошових коштів, передбачену наведеним вище кредитним договором, у розмірі 70000 доларів США. Згідно Розділу 3 Кредитного договору № Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року, позичальник [PERSON] підписавши договір, зобовязався: · забезпечити повне повернення одержаної суми кредиту на рахунок вказаний у п. 1.2 цього Договору, не пізніше 31 жовтня 2016 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного депозитного рахунку; · погашати заборгованість за кредитом рівними частинами, згідно з Додатков № 1 до кредитного договору, а також сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому був підписаний цей договір, а також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного депозитного рахунку. Пунктом 1.3 Кредитного договору встановлено, що процентна ставка за користування кредитом дорівнює 15 % річних. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобовязання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник зобовязаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. Кредитним договором Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року встановлений порядок нарахування та сплати процентів, зокрема: · розрахунок процентів за кредитом здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня його надання позичальникові (п. 6.1 Кредитного договору); · проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредиту позичальником за цим Договором, але не пізніше строку, вказаного у п. 1.1 цього Договору (п. 6.2); · позичальник сплачує банку нараховані проценти за користування кредитом не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного/депозитного рахунку. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаній у п. 1.4 цього Договору. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ст. 12 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України закріплено, що неустойкою визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобовязання. Пунктом 3.5 Кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом або комісії, відповідач [PERSON] зобовязався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,50 % від суми простроченого платежу. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, надав розяснення щодо змісту статті 552, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, за яким інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Частиною другої статті 625 Цивільного кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року встановлено, що Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Крім того, пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач [PERSON] зобовязання за вказаним вище кредитним договором належним чином не виконував, кредит та проценти за ним припинив погашати з січня 2009 року, у звязку з чим на 20 січня 2015 року заборгованість відповідача перед ПАТ «Родовід Банк» за кредитним договором Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року становить 72586,75 доларів США та 4545686,26 гривень, яка складається з: - заборгованості за кредитом у розмірі 55293,61 доларів США; - простроченої заборгованості а нарахованими процентами у сумі 17293,14 доларів США; - пені за прострочення виконання грошових зобовязань у розмірі 4472205,84 гривні; - відповідальності за порушення грошового зобовязання у сумі 73480,42 гривні. З огляду на викладене, загальна сума заборгованості за кредитом у національній валюті, виходячи з курсу останньої станом на день ухвалення рішення 20,83 грн. за 1 долар США, складає 6057668,26 грн. В забезпечення виконання зобовязання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою м. Словянськ, вул. Карла Маркса, 77, загальною площею 1275,60 кв.м. Згідно договору іпотеки до складу іпотечного майна входить будівля експериментальної дільниці загальною площею 1275,60 кв.м., за адресою: м. Словянськ, вул. Карла Маркса, буд. 77, яка належить іпотекодавцям на підставі: Договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року, укладеного між ТОВ Компанія «Промкерам» та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 28 вересня 2005 року. 01 листопада 2006 року Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] за № 3174. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобовязання не буде виконане у встановлений строк, якщо інше не передбачено законом або договором. Частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Положенням частини першої та третьої статті 33 вказаного Закону встановлено, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 19 травня 2007 року помер [PERSON], та сформовано спадкову справу. Згідно норм статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї . незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідачем надано до Банку свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, [PERSON] прийняла у спадщину цілу частку. У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною пятою статті 3 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі ст. 608 ЦК України, зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з чим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 523 ЦК України, порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Отже, у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобовязанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. У відповідності до ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Статтями 33 та 35 вищевказаного Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. На виконання наведених вимог закону Банк надіслав на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу № 23-11-б.б/909.1 від 12 липня 2013 року, в якій вимагав достроково погасити заборгованість за кредитним договором, сплату нарахованих процентів у тридцятиденний строк. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Пунктом 32 наведеної Постанови розяснено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Поручитель приймає на себе зобов'язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника (статті 553 - 554 ЦК), а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки. Відповідно до статті 523 ЦК порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником, а згідно зі статтею 607 ЦК зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає. Таким чином, на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки. На підставі викладеного та,

Outcome: approved