Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про стягнення заборгованості по заробітній платі. В якій прохав: стягнути з Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в сумі 3055,58 грн., вихідну допомогу за порушення відповідачем законодавства про оплату праці у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 13050,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги за кожен робочий день з 21.05.2019 по дату винесення рішення суду з розрахунку 212,20 гривень за день. В обґрунтування позову зазначив, що позивач працював в Полтавській облспоживспілці на різних посадах. Розпорядженням № 20-К від 04.06.2019 з підприємства-відповідача позивача звільнено за начебто вчинені прогули датою 07.12.2018. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01.10.2019 у справі 554/5630/19 звільнення за прогули визнано незаконним. Судом скасовано вищевказане розпорядження № 20-К від 04.06.2019. Змінено дату і формулювання звільнення на «20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю, за ч.3 ст. 38 КЗпП України». Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 частково задоволено апеляційну скаргу позивача і відповідача додатково зобов`язано видати трудову книжку, яку він протиправно не видав при звільненні. В іншій частині рішення залишено без змін. Рішеннями судів встановлено, що відповідачем, як роботодавцем позивача, вчинено щодо нього ряд порушень законодавства про оплату праці. Внаслідок цього позивач подав декілька однакових заяв про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України із 20.05.2019 і в цих заявах неодноразово вимагав провести остаточний розрахунок із позивачем за всіма виплатами згідно ст.116 КЗпП України. Заяви про звільнення протиправно не були розглянуті і задоволені відповідачем, а крім цього ним не було проведено повний остаточний розрахунок за всіма виплатами. Зважаючи на це суд задовольнив вимоги в частині зміни дати і формулювання підстави звільнення. Відповідач в ході цього провадження по суті визнав наявність в нього боргу з невиплаченої зарплати. Враховуючи це вважаю, що є підстави для стягнення із відповідача вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України і середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок згідно ст.117 КЗпП України. В справі №554/5630/19 судом у відповідача було витребувано довідку про загальну суму нарахованої і виплаченої заробітної плати за весь період роботи позивача на підприємстві. Згідно довідки йому було нараховано загалом 149 185,22 гривень. Відповідно до чинного податкового законодавства з цієї суми мала бути утримана наступна сума податків: податок на доходи фізичних осіб 18%: 149185,22*0,18 = 26853,34. Військовий збір 1,5%: 149185,22*0,015 = 2237,78. Отже після утримання податків сума зарплати до виплати мала складати: 149185,22 - 26853,34 - 2237,78 = 120094,10 гривень. В довідці відповідач вказує виплату 59150,29 + 58484,07 = 117634,36 гривень. Виходячи з цього позивачу за весь період його роботи на підприємстві-відповідачу було недоплачено 120094,10 - 117634,36 = 2459,74 гривень. Звертає увагу суду на те, що це «чиста» сума, тобто після утримання податків і зборів. «грязна» сума до стягнення складає: 2459,74 * (100(100-1,5-18)) = 3 055,58 гривень. Оскільки ці відомості ґрунтуються на доказах, які відповідач сам подав у справі №554/5630/19, то вважає, що він по суті ці вимоги визнає. В разі звільнення працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України у роботодавця виникає обов`язок сплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі не меншому, ніж тримісячний середній заробіток. Обставина звільнення позивача з підприємства-відповідача за цією підставою із 20.05.2019 не є спірною, оскільки встановлена рішенням суду. Цю допомогу наразі не виплачено. До позовної заяви долучено окремий розрахунок суми допомоги яка склала 13 050,00 грн. Згідно позиції Верховного суду у справі №826/15135/15 - середній заробіток починає розраховуватись з дня наступного, за днем звільнення. Згідно долученого до позову розрахунку середньоденний заробіток склав 212,20 грн. Таким чином, середній заробіток розраховується шляхом множення цієї суми на робочі дні починаючи з 21 травня 2019 року. В цьому періоді 140 робочих днів (травень - 9; червень - 18; липень - 23; серпень - 21; вересень - 21; жовтень - 22; листопад - 21; грудень - 5). Отже середній заробіток з 21.05.2019 по день подачі позову (включно) розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів в періоді прострочення і складає:212,20 грн. * 140 днів = 29708,00 гривень, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом. (а.с.1-7) 06 грудня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі №№554/10940/19, 2/554/3276/2019. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на 16:00 год. на 27 грудня 2019 року (а.с.48). 23 січня 2020 року до суду надійшов відзив Полтавської облспоживспілки на позовну заяву [PERSON] . В якому зазначили, що відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON] , вважає їх незаконними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги за кожен робочий день, починаючи з 21.05.2019 по дату винесення рішення суду з розрахунку 212,20 грн./день. Розпорядженням Облспоживспілки №20-к від 04.06.2019 «Про припинення трудового договору (контракту)» позивача було звільнено з займаної посади з 07.12.2018 за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01.10.2019 у справі №554/5630/19 позовні вимоги [PERSON] до Облспоживспілки задоволено частково, визнано протиправним і скасовано розпорядження Облспоживспілки №20-К від 04.06.2019 про звільнення позивача з посади помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 07.12.2018, змінено формулювання підстав та дати звільнення та встановлено вважати [PERSON] звільненим з Облспоживспілки за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 20.05.2019, зобов`язано Облспоживспілку внести запис до трудової книжки [PERSON] про його звільнення з посади помічника Голови правління з питань економічної та інформаційної безпеки за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 20.05.2019, стягнуто моральну шкоду на суму 1000 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 у справі №554/5630/19, апеляційну скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01.10.2019 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про покладення на Облспоживспілку обов`язку видати трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов`язання Полтавську об споживспілку видати позивачу наказ про звільнення з 20.05.2019 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов`язання надати копії всіх наказів про надання позивачу відпусток, а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період роботи та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з Облспоживспілки в тому числі вихідної допомоги при звільненні, виплата якої регулюється положеннями ст. 44 КЗпП України, якою встановлено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38, 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Виходячи з наведеного, очевидним є висновок, що заявлена [PERSON] сума невиплаченої частини вихідної допомоги при звільненні та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до фонду оплати праці та не є заробітною платою. Крім того, важливим в даному разі є момент визначення позивачем права на нарахування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також вихідної допомоги при звільненні. Так відповідно до матеріалів цивільної справи №554/5630/19, лише на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 у даній справі, Облспоживспілку зобов`язано звільнити [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП Україниз 20.05.2019 та видати у зв`язку з цим наказ про звільнення на тій же підставі, а також видати позивачу трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Тобто до моменту прийняття судом апеляційної інстанції рішення у справі №554/5630/19 підстав звільняти [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у відповідача не було, оскільки на переконання роботодавця, позивачем було вчинено грубе триваюче порушення законодавства про працю (прогул за період з 07.12.2018 по 03.06.2019), що не було враховано судом апеляційної інстанції під час розгляду даної справи, у зв`язку з чим на постанову Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 у справі №554/5630/19 Облспоживспілкою подано касаційну скаргу до Верховного Суду. Тому навіть зважаючи на прийняття судом апеляційної інстанції рішення, яке набрало законної сили в момент проголошення, обов`язок виплатити вихідну допомогу при звільненні виник у відповідача не 20.05.2019, а саме 02.12.2019, коли судом було встановлено та підтверджено порушення прав позивача. Тобто період прострочення, який визначений позивачем в кількості 140 днів є необґрунтованим і неправомірним, тим більше станом на 20.05.2019 були відсутні будь-які докази, які б давали підстави стверджувати, що Облспоживспілкою допущено порушення прав [PERSON] як найманого працівника відповідно до чинних положень КЗпП України, інших законодавчих та підзаконних актів (так само станом на 20.05.2019 не було проведено інспекційне відвідування (невиїзне інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю Управління Держпраці у Полтавській області стосовно дотримання відповідачем положень трудового законодавства стосовно позивача). Крім того, [PERSON] у позовній заяві не вказує конкретного розміру заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також вихідної допомоги при звільненні, що дає підстави вважати позовні вимоги в цій частині необґрунтованими. Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 3055,58 грн. [PERSON] у позовній заяві стверджує, що йому було не виплачено Облспоживспілкою заробітну плату за період: липень 2016 - жовтень 2018 у розмірі 2459,74 грн. і що відповідач визнає даний факт. В той же час позивач підтверджуючи правильність нарахування відповідачем в цілому заробітної плати робить висновок, що відповідачем зазначено розміри виплат 59 150,29 грн. та 58 484,07 грн., тобто разом 117634,36 грн., але не наводить належного обґрунтування так званої «заборгованості», тоді як згідно з актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю Управління Держпраці у Полтавській області №ПЛ4374/783/АВ від 27.06.2019 стосовно дотримання Облспоживспілкою положень трудового законодавства не підтверджено з боку відповідача наявності порушень стосовно неповноти виплати [PERSON] належних йому сум при звільненні. Таким чином, твердження [PERSON] щодо правомірності та обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з Облспоживспілки невиплаченої заробітної плати у розмірі 3055,58 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги за кожен робочий день, починаючи з 21.05.2019 по дату винесення рішення суду з розрахунку 212,20 грн./день,не відповідає нормам чинного законодавства та не підтверджується належними та допустимими доказами. У зв`язку з чим прохають, відмовити у задоволені позову [PERSON] до Полтавської облспоживспілки про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 3055,58 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і вихідної допомоги за кожен робочий день, починаючи з 21.05.2019 по дату винесення рішення суду з розрахунку 212,20 грн./день. (а.с.70-74). 04 лютого 2020 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив у справ №554/10940/19. В якій зазначив, що відповідач вказує, що оскільки на його думку вихідна допомога яка виплачується згідно ст.44 КЗпП України у разі звільнення працівника не є заробітною платою, то на позови про її стягнення поширюються строки, встановлені ст.233 КЗпП України. Свою позицію відповідач мотивує посиланням на Інструкцію зі статистики заробітної плати. Згідно преамбули наказу яким затверджено інструкцію вона прийнята «Відповідно до статті 14 Закону України "Про державну статистику"» - тобто вона використовується виключно в цілях складання статистичної звітності. Разом з цим, Верховний суд України в постанові від 26.10.2016 у справі №6-1395цс16 (ЄДРСР - 62425737) зазначає: «Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. .......... Отже, місцевий суд, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, помилково застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та компенсації за вимушений прогул, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої указаної статті не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.» Таким чином, на позови про стягнення вихідної допомоги строк давності не поширюється за вказівкою ст.233 КЗпП України. Відповідач вказує, що на його думку оскільки позивач був звільнений законно за прогул в червні 2019 року і тільки постановою апеляційного суду від грудня 2019 формулювання звільнення було змінено - то підстави для стягнення середнього заробітку за цей час відсутні, оскільки у відповідача не існувало в цей час обов`язку виплатити позивачу вихідну допомогу. Разом з цим, як слідує з резолютивної частини рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 01.10.2019 у справі 554/5630/19 - формулювання звільнення позивача змінено на «ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019». Додатково постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 у справі 554/5630/19 зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення позивача саме датою 20.05.2019 і за цією підставою. Отже, позивач за прямою вказівкою рішення суду вважається таким, що звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019. Мотивуючи свою позицію відповідач висловлює незгоду із рішеннями судів у справі №554/5630/19 вказуючи на їх помилковість, що очевидно є безпідставним, оскільки вони набрали законну силу. Відповідач вказує, що в позовній заяві не наведено розрахунок вихідної допомоги і середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. Розрахунок вихідної допомоги був поданий позивачем як додаток до позову, згідно якого допомога склала 13 050,00 гривень. Також в позові в пункті 3 було наведено покроковий розрахунок недоплаченої відповідачем заробітної плати - цей розрахунок базувався на довідці, яку на виконання ухвали суду було надано відповідачем у справі №554/5630/19. Відповідач не заперечив достовірність відомостей вказаних у цій довідці. Що стосується розрахунку середнього заробітку, то в пункті 5.2 позовної заяви було вказано розрахунок станом на дату подачі позову. Також в додатках до позову було наведено розрахунок середньоденного заробітку позивача, який склав 212,20 грн. за день. Виходячи з цього станом на 12.02.2020 середній заробіток складає: 212,20 грн/день * 185 днів = 39 257,00 гривень. А загалом вимоги склали (без вирахування податків): 1) Вихідна допомога - 13050,00 грн.; 2) Недоплачена заробітна плата - 3055,58 грн.; 3) Середній заробіток - 39 257,00 грн. Таким чином вважає, що відповідач у своєму відзиві не спростував обґрунтованість позовних вимог позивача. (а.с.86-88) В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Плескач В.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав задовольнити. Зазначив, що строк звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення вихідної допомоги не пропущено, оскільки на ці вимоги строк давності не поширюється за вказівкою ст.233 КЗпП України. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю Москаленко І.О. відносно позову заперечував та прохав при винесенні рішення врахувати наданий відзив на позовну заяву. Вважає, що позовні вимоги щодо стягнення вихідної допомоги подано з пропуском строку звернення до суду. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави у справі №554/5630/19 від 01.10.2019 позов [PERSON] до Полтавської обласної спілки споживчих товариств про визнання протиправним наказу - задоволено частково. Визнано протиправним і скасованео розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств №20-к від 04.06.2019 про звільнення [PERSON] з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, з 07.12.2018 року. Змінено формулювання підстав та дати звільнення та вважати, що [PERSON] звільнений з Полтавської обласної спілки споживчих товариств за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019. Зобов`язаноПолтавську обласну спілку споживчих товариств внести запис до трудової книжки [PERSON] про його звільнення з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019. Стягнуто з Полтавської обласної спілки споживчих товариств, на користь [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Рішення набрало законної сили 02 грудня 2019 року (а.с.26-33). 02.12.2019 постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, апеляційну скаргу Полтавської обласної спілки споживчих товариств залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про покладення на Полтавську обласну спілку споживчих товариств обов`язку видати [PERSON] трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення. Зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств надати [PERSON] трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств надати [PERSON] копію наказу про звільнення з 20.05.2019 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 залишено без змін. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття 02 грудня 2019 року (а.с.34-40). Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищезазначеними рішеннями судів у справі №554/5630/19 встановлено, що відповідачем, як роботодавцем позивача, вчинено щодо нього ряд порушень законодавства про оплату праці. Внаслідок цього позивач подав декілька однакових заяв про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України із 20.05.2019 і в цих заявах неодноразово вимагав провести остаточний розрахунок із позивачем за всіма виплатами згідно ст.116 КЗпП України. Заяви про звільнення протиправно не були розглянуті і задоволені відповідачем, а крім цього ним не було проведено повний остаточний розрахунок за всіма виплатами. Зважаючи на це суд задовольнив вимоги в частині зміни дати і формулювання підстави звільнення. Відповідач в ході цього провадження по суті визнав наявність в нього боргу з невиплаченої зарплати. Таким чином, є підстави для стягнення із відповідача вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок згідно ст.117 КЗпП України, боргу з невиплаченої зарплати. Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно довідки Полтавської облспоживспілки про нараховані та виплачені доходи [PERSON] за період з 05.07.2016 по 04.06.2019, позивачу нараховано загалом 149185,22 грн., до виплати 117 634,36 грн. (а.с.41, 42). Відповідно до чинного податкового законодавства з вищевказаної суми мала бути утримана наступна сума податків: податок на доходи фізичних осіб 18%: 149185,22*0,18 = 26853,34. Військовий збір 1,5%: 149185,22*0,015 = 2237,78. Отже після утримання податків сума зарплати до виплати мала складати: 149185,22 - 26853,34 - 2237,78 = 120 094,10 грн. В довідці відповідач вказує виплату 59150,29 + 58484,07 = 117 634,36 грн. Таким чином, позивачу за весь період його роботи на підприємстві було недоплачено (120094,10 - 117634,36) 2 459,74 грн. (сума після утримання податків і зборів), сума до стягнення складає (2459,74 * (100(100-1,5-18))) 3 055,58 грн. Таким чином, в день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, через що існує заборгованість у розмірі 3 055 грн. 58 коп. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 3 055 грн. 58 коп. Згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В статті 44 КЗпП України передбачено, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.» В разі звільнення працівника за ч.3 ст.38 КЗпП України, у роботодавця виникає обов`язок сплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі не меншому, ніж тримісячний середній заробіток. Обставина звільнення позивача з підприємства за .3 ст.38 КЗпП України із 20.05.2019 не є спірною, оскільки встановлена рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні вихідна допомога наразі не виплачена. До позовної заяви долучено окремий розрахунок суми допомоги яка склала 13 050,00 грн. (а.с.43, 63). Таким чином з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога яка становить 13 050 грн. Верховний суд України в постанові від 26.10.2016 у справі №6-1395цс16 (ЄДРСР - 62425737) зазначає: «Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. .......... Отже, місцевий суд, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, помилково застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині позовних вимог [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та компенсації за вимушений прогул, оскільки такі позовні вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої указаної статті не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.» Таким чином, на позови про стягнення вихідної допомоги строк давності не поширюється за вказівкою ст.233 КЗпП України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 13 050 грн. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по 12.02.2020, а датою звільнення є 20 травня 2018 року. Середня заробітна плата [PERSON] складає 212,20 гривень, середній заробіток розраховується шляхом множення цієї суми на робочі дні починаючи з 21 травня 2019 року. Виходячи з цього станом на 12.02.2020 середній заробіток складає: 212,20 грн./день х 185 днів = 39 257,00 гривень. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 21.05.2018 по 12.02.2020 у сумі 39 257,00 гривень (185 робочих днів х 212,20 гривень середньоденної заробітної плати). Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N1». Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача. На підставі наведеного, суд приходить до висновку стягнути з Полтавської облспоживспілки на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 13 050 грн., невиплачену заробітну плату - 3 055 грн. 58 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 39 257 грн., всього 55 362 грн. 58 коп. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Також стягнути з Полтавської обласпоживспілки на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., від сплати якого звільнений при подачі позову позивач.

Outcome: approved