Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження № 71 від 21.11.2012 органу приватизації Боярської міської ради про передачу у власність [PERSON] 3/4 частин будинку [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати рішення № 40/1815 від 26.12.2013 Боярської міської ради IV скликання про надання дозволу [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] за рахунок земель запасу Боярської міської ради (землі житлової та громадської забудови); визнати незаконною державну реєстрацію права власності на 3/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , здійснену 25.01.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Новицькою Н.К., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 350623 від 12.02.2013, номер запису про право власності 131301; визнати незаконним та скасувати рішення № 51/2431 від 30.10.2014 Боярської міської ради IV скликання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки орієнтовною площею 0,0692 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; визнати незаконною державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0692 га, розташованого в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, на ім`я [PERSON] у частці - 1, здійснену 09.12.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Гаражун Р.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 18314747 від 24.12.2014, номер запису про право власності 8231963. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він 31.07.2015 уклав з [PERSON] договір міни, посвідчений 31.07.2015 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 1287, відповідно до якого обміняв належний йому автомобіль на 1/8 частину будинку [ADDRESS] . Зі слів позивача, на той час інша 1/8 частина вказаного будинку належала [PERSON] , а решта будинку була не приватизована і перебувала у комунальній власності. Позивач вказував, що [PERSON] почала перешкоджати йому у користуванні його майном, так як порядок користування будинком був не визначений. Захищаючи своє право, позивач у листопаді 2016 року звернувся до суду із позовом про встановлення порядку користування житловим будинком, в ході якого [PERSON] було заявлено про те, що вона є власником 7/8 частин спірного житлового будинку. Позивач зазначив, що з огляду на викладене його адвокатом було зроблено адвокатські запити, на які було отримано наступну інформацію. Так, 21.11.2012 органом приватизації Боярської міської ради було видано розпорядження № 71, відповідно до якого було задоволено заяву відповідача про приватизацію 3/4 частин будинку [ADDRESS] . Крім того, 26.12.2013 Боярською міською радою було прийнято рішення № 40/1815, відповідно до якого відповідачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , за рахунок земель запасу Боярської міської ради (землі житлової та громадської забудови). 30.10.2014 Боярською міською радою було прийнято рішення № 51/2431, відповідно до якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0692 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, у власність відповідача для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 0,0692 га, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, було 09.12.2014 зареєстровано за відповідачем у частці - 1 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Гаражун Р.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 18314747 від 24.12.2014, номер запису про право власності 8231963. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 3/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за відповідачем 25.01.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Новицькою Н.К., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 350623 від 12.02.2013, номер запису про право власності 131301. Позивач вважав, що вказані рішення про приватизацію будинку та передачу у власність земельної ділянки, а також державна реєстрація права власності є незаконними, так як вони порушують права іншого співвласника і наймача будинку. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 29.01.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. 05.04.2019 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якій вона заперечувала проти задоволення позову, звертала увагу суду на те, що представником позивача було подано підроблене судове рішення для підтвердження позовних вимог. 12.04.2019 позивачем було подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він заперечив доводи відповідача та підтримав свої вимоги. Ухвалою суду від 02.06.2021 було підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.11.2021 було замінено Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області на її правонаступника Боярську міську раду Фастівського району Київської області. Позивач та його представник в судове засідання 13.10.2021 до суду не з`явились. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання 13.10.2021 не з`явилися. Подали клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з епідеміологічною ситуацією, яка унеможливлює їх присутність у судовому засіданні. Просили суд перенести на іншу дату розгляд справи після повного закінчення карантину та не раніше ніж на 13:00 год. Однак, зважаючи на те, що клопотання про відкладення розгляду справи були подані на судові засідання призначені 27.05.2020, 15.07.2020, 05.10.2020, 26.02.2021, 01.06.2021, 26.07.2021 та відповідно на судове засідання призначене 13.10.2021 а тому, у зв`язку з необхідністю дотримання строків розгляду цивільної справи, неодноразовість відкладень розгляду справи за клопотаннями відповідача [PERSON] та представника [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення без участі учасників процесу. Окрім того, учасники справи мали змогу викласти будь-які заперечення чи пояснення у письмовому вигляді. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, щопозивач є власником 1/8 частини житлового будинку, загальною площею 91,0 кв.м, з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни від 31.07.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 1287. Співвласником інших 1/8 та 3/4 частин вказаного житлового будинку є відповідач на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.05.2006 у справі № 2-2379/2005 та свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] , виданого 21.11.2012 органом приватизації Боярської міської ради. Власником земельної ділянки площею 0,0692 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, є відповідач на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , виданого 24.12.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Гаражун Р.Ю. Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 21.11.2012 органом приватизації Боярської міської ради було видано розпорядження № 71, відповідно до якого було задоволено заяву відповідача про приватизацію 3/4 частин будинку [ADDRESS] , яка використовувалась нею на правах найму, затверджено розрахунок вартості надлишкової загальної площі будинку, що приватизується, вказано за яким реквізитами Боярській міській раді відповідач повинна сплатити суму у розмірі 0,52 грн. за надлишки загальної площі. Крім того, 26.12.2013 Боярською міською радою було прийнято рішення № 40/1815 про надання відповідачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , за рахунок земель запасу Боярської міської ради (землі житлової та громадської забудови). 30.10.2014 Боярською міською радою було прийнято рішення № 51/2431 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0692 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, у власність відповідача для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 0,0692 га, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:002:5007, 09.12.2014 на підставі свідоцтва про право власності зареєстровано за відповідачем у частці - 1 державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Гаражун Р.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 18314747 від 24.12.2014, номер запису про право власності 8231963. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 3/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , 25.01.2013 на підставі свідоцтва про право власності зареєстровано за відповідачем державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Новицькою Н.К., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 350623 від 12.02.2013, номер запису про право власності 131301. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховної Палати Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. З урахуванням ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З огляду на ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. З урахуванням ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження про приватизацію спірного житлового будинку 21.11.2012) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження про приватизацію спірного житлового будинку 21.11.2012) визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження про приватизацію спірного житлового будинку 21.11.2012) приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з ч.ч. 1-5, 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження про приватизацію спірного житлового будинку 21.11.2012) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. З огляду на ч.ч. 1, 2, 6, 7-9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час початку і закінчення процесу приватизації спірної земельної ділянки) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Статтею 125 ЗК України (в редакції на час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України (в редакції на час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час реєстрації права власності на спірні 3/4 частини житлового будинку та земельну ділянку за відповідачем) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Зважаючи на ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час реєстрації права власності на спірні 3/4 частини житлового будинку та земельну ділянку за відповідачем), свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна; 2) членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; 3) юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об`єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); 4) фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується); 5) фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об`єкт нерухомого майна, переданий їм; 6) реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об`єкти нерухомого майна; 7) у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів; 8) фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки; 8-1) фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; 9) в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою. Пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час реєстрації права власності на спірні 3/4 частини житлового будинку та земельну ділянку за відповідачем) визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону, та свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді. З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 ЗаконуУкраїни № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України №1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства(за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Позивачем не було надано суду доказів того, яким чином оспорювані ним розпорядження та рішення порушують його права як власника 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі й з огляду на те, що він на час їх прийняття та проведення спірної реєстрації не був співвласником цього будинку. Також не було доведено порушення процедури приватизації спірних 3/4 частин житлового будинку та земельної ділянки, крім того, суд не знаходить серед матеріалів справи доказів того, що належна позивачу 1/8 частина житлового будинку розміщена саме на спірній земельній ділянці, що на час приватизації 3/4 частин житлового будинку позивач чи його правопопередник (колишня власник цієї частки) були також наймачами цих частин або фактично проживали у будинку. Спірна реєстрація права власності за відповідачем була здійснена на підставі правовстановлюючих документів - свідоцтв про право власності, які позивач не оспорює. Так як у задоволенні позову відмовлено, суд згідно зі ст. 141 ЦПК України залишає судові витрати позивача за ним. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, враховуючи правові висновки, викладені у постанові ВП ВС від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 та у постанові ВС від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19,

Outcome: dismissed