Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 12.05.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 15.06.2003 сторони уклали шлюб, який зареєстрований відділом РАГС Шаргородського районного управління юстиції. 28.02.2020 заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 28.04.2007 подружжям був придбаний будинок з господарськими прибудовами, що знаходиться по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу 28.04.2007 та зареєстровано в реєстрі за № 1704123 на ім`я відповідача. На даний час, позивач використовує даний спірний будинок для власного проживання, відповідач перебуває за межами України. Оскільки, домовленості щодо способу поділу даного майна між сторонами не досягнуто, [PERSON] просив визнати житловий будинок з господарськими прибудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку з відповідною частиною господарських прибудов. ІІ. Заяви, клопотання сторін 27.05.2020 від позивача [PERSON] до суду поступило клопотання про приєднання до матеріалів справи інформації з ДР речових прав на нерухоме майно щодо спірного будинку та довідки про зареєстрованих осіб в ньому (а.с.25 - 28). 01.06. та 20.08.2020 представником позивача [PERSON] - адвокатом Зубань О.О. подано заяви про розгляд справи у відсутності позивача та його представника ( а.с.29 - 30, 69). Представником відповідача Мороз Т.А. за довіреністю від 15.07.2020 [PERSON] 20.08.2020 подано заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Щодо задоволення позовної заяви в частині визнання спірного будинку з господарськими прибудовами спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на його одну другу частину в порядку поділу спільного майна подружжя не заперечує. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень заперечує, оскільки вони не підтвердженні доказами (а.с.70 - 71). Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи до суду, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 15.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання копії даної ухвали відзив на позовну заяву та, у разі необхідності, подати зустрічний позов (а.с.21 - 22). Ухвалу суду від 15.05.2020 разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами направлено на адресу відповідача, які 09.06.2020 повернулися до суду в зв`язку з закінченням терміну зберігання (а. с. 35 - 54). 10.06., 26.06.2020 розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, яка повідомлялась про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України (а. с. 55 - 58). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перешкод для здійснення розгляду справи і ухвалення судового рішення судом не встановлено. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2003. Шлюб зареєстрований відділом РАГС Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №25 (а.с.7). 28.02.2020 заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). Під час перебування у шлюбі, а саме 28.04.2007 подружжям був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями, по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області 28.04.2007 та зареєстрованого 30.04.2007 в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 1704123 на ім`я відповідача [PERSON] (а. с. 9 - 15). Із договору купівлі - продажу житлового будинку та технічного паспорта на житловий будинок вбачається, що придбаний подружжям житловий будинок складається з трьох жилих кімнат, матеріали стін - опока, житлова площа 43,2 кв. м., загальна площа 67,2 кв. м., означений в плані літерою «А», з верандою «а», добудовою «А1», літньою кухнею «Б», добудовою «б1», добудовою «б2», вхід в підвал «б», підвалом «Б», огорожею «1 - 7» (а. с. 9 - 15). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах "Ван Дер Мусселе проти Бельгії" та " Пайн Велей Девелопментс ЛТД проти Ірландії" вказав, що термін "власність", як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або "існуючу власність", або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймні має "законні підстави" отримати можливість використати право власності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух …(рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. За приписами ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб… VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог переконує суд, що позивачем [PERSON] надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження того що придбаний сторонами даного цивільно - правового спору в період шлюбу будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні і підлягає поділу. Отже, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати придбаний сторонами даного цивільно - правового спору в період шлюбу будинок з господарськими будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських прибудов, розташованого за адресою: [ADDRESS] . VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч.1 ст.141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). При зверненні з позовом до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 840,80 грн. (а.с.1). Вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем до матеріалів позовної заяви було подано заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, який, крім судового збору складається із витрат на правничу допомогу та на оплату судових експертиз в розмірі 10000 грн. Вказана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем доказів у підтвердження витрат на правничу допомогу суду не надано, експертиза у справі не проводилась, в заявах представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу не ставилась.

Outcome: approved