Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

17 серпня 2016 року Публічне акціонерне товариство « Акціонерно - комерційний банк «Капітал» ( далі Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 09 червня 2008 року між Банком та товариством з обмеженою відповідальністю « Донецька автомобільна група» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 41/2008, відповідно до якого останньому було надано кредитні кошти в розмірі 2202227,52 доларів США терміном дії з 11 червня 2008 року по 29 грудня 2014 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами: за період з 09 червня 2008 року по31 травня 2010 року в розмірі 17% річних, що розраховується як фінансова частка в розмірі 13,8362 % річних + річний LIBOR USD значення якого на червень 2008 року складає 3,1638% ( що є базовою ставкою LIBOR для кредитного договору ); починаючи з 01 червня 2010 року в розмірі 15 ( п`ятнадцять) відсотків річних, що розраховується як фіксована частка в розмірі 11,8362 % річних + річний LIBOR USD значення якого на червень 2008 року складає 3,1638 % річних ( що є базовою ставкою LIBOR для кредитного договору). 03 лютого 2014 року для забезпечення належного виконання позичальником кредитного договору, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Позичальник в порушення умов кредитного договору не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання відносно щомісячної сплати комісії, процентів за користування кредитом та повернення кредиту у встановлений в договорі строк, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Так, станом на 06.06.2016 року заборгованість позичальника по сплаті кредиту становить 1571337,31 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом становить 1027673,16 доларів США, загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 2593010,46 доларів США, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав, в подальшому надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити ( том.1 а.а.78). 04 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ « Акціонерно - комерційний банк», третя особа - ТОВ « Донецька автомобільна група» про визнання договору поруки припиненим. В обґрунтування позову посилається на те, що 07 червня 2016 року на особисту електрону пошту [PERSON] був надісланий договір поруки від 03 лютого 2014 року. Згідно даного договору [PERSON] нібито є поручителем перед ПАТ « Акціонерно-комерційним банком « Капітал» , в повному обсязі за виконання ТОВ « Донецька автомобільна група» зобов`язань, що випливають з договору на відкриття кредитної лінії № 41/2008 від 09 червня 2008 року, у разі невиконання часткового виконання або виконання неналежним чином боржником зобов`язань за основним договором. Вказаний кредитний договір був укладений терміном з 11 червня 2008 року по 07 червня 2013 року. 02.11.2012 року були внесені відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про перебування юридичної особи ТОВ « Донецька автомобільна група» в процесі припинення. Строк для заявлення кредиторами своїх вимог встановлений до 10.01.2013 року. Договір поруки, був складений 03.02.2014 року. Таким чином договір поруки не міг бути підписаний після закінчення строку встановленого у кредитному договорі № 41/2008 від 09 червня 2008 року та після 10.01.2013 року, тобто строку для заявлення кредиторами своїх вимог, тому порука припинилася у зв`язку з припиненням кредитного договору внаслідок ліквідації ТОВ «Донецька автомобільна група». Враховуючи вищезазначене, ПАТ «Акціонерно - комерційний банк «Капітал», пропустив строк пред`явлення вимоги до [PERSON] , так як відповідно до витяг чинного законодавства не скористався своїм правом пред`явлення вимоги поручителю на протязі 6 місяців з дати настання порушення зобов`язання чи подання позову до суду на протязі 12 місяців з дати укладення договору поруки, як це передбачено вимогами п.4 ст. 559 ЦК України. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 липня 2017 року зустрічна позовна заява об`єднана в одне провадження з первісним позовом ( том 2 а.с.40). 18 вересня 2017 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду провадження у справі було зупинено донабрання законної сили рішенням за результатами розгляду цивільної справи № 761/29970/17 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» про визнання недійсним договору поруки від 03 лютого 2014 року, що розглядалася Шевченківським районним судом м. Києва. 21 травня 2019 року від представника [PERSON] , [PERSON] надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва набрало чинності 16.05.2019 року ( том 2 а.с.93). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2019 року провадження у справі відновлено. 28 травня 2019 року від представника [PERSON] , [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] у задоволенні позовної заява ПАТ «Акціонерний - комерційний банк «Капітал» відмовити у повному обсязі та скасувати заходи забезпечення позову. ( том 2 а.с.116-123). В судовому засідання представник відповідача за первісним позовом, [PERSON] просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки договір поруки договір поруки від 03.02.2014 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Акціонерний комерційний банк» Капітал» визнано недійсним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року. Суд, перевірив матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 09 червня 2008 року між Банком та товариством з обмеженою відповідальністю « Донецька автомобільна група» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 41/2008, відповідно до якого останньому було надано кредитні кошти в розмірі 2202227,52 доларів США терміном дії з 11 червня 2008 року по 29 грудня 2014 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами: за період з 09 червня 2008 року по31 травня 2010 року в розмірі 17% річних, що розраховується як фінансова частка в розмірі 13,8362 % річних + річний LIBOR USD значення якого на червень 2008 року складає 3,1638% ( що є базовою ставкою LIBOR для кредитного договору ); починаючи з 01 червня 2010 року в розмірі 15 ( п`ятнадцять) відсотків річних, що розраховується як фіксована частка в розмірі 11,8362 % річних + річний LIBOR USD значення якого на червень 2008 року складає 3,1638 % річних ( що є базовою ставкою LIBOR для кредитного договору). 03 лютого 2014 року для забезпечення належного виконання позичальником кредитного договору, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно частини 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Крім того, в силу приписів ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч.3 ст.1049 ЦК України). За умовами ст.599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. (ст.ст.553-554 ЦК України) Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Згідно ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. ( ч.2 ст.559 ЦК України) Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника ( ч.3 ст. 559 ЦК України). Частина 4 ст.559 ЦК України встановлює, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання. Саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг встановленого ч.4 ст.559 цього Кодексу 6-місячного строку для пред`явлення вимог до поручителів. Тобто, позивач мав протягом 6 місяців від дня настання строку виконання чергового платежу за основним зобов`язанням пред`явити вимоги до поручителя. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №641/9926/15-ц. на яку послався суд першої інстанції при прийнятті рішення по справі. Зі змісту частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України вбачається, що в тексті зазначеної норми застосовуються поняття "пред`явлення вимоги" та "пред`явлення позову", як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України № 6-170цс13 від 17.09.2014, № 6-53цс14 від 17.09.2014, № 6-2662-цс15 від 20.04.2016, № 6-623цс17 від 06.09.2017. Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ « Акціонерний комерційний банк» Капітал» про визначення договору поруки недійсним, Договір на відкриття кредитної лінії №41/2008 від 09.06.2008 року було укладено зі строком дії до 07.06.2013 року, а договір поруки укладено 03.02.2014 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору. Зазначеним рішенням суду від 03 квітня 2019 року договір поруки від 03.02.2014 року, укладений між [PERSON] та ПАТ « Акціонерний комерційний банк» Капітал» визнано недійсним.( том 2 а.с.95-100). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Таким чином, оскільки зобов`язання за договором поруки нерозривно пов`язані за зобов`язаннями боржника, то в силу положень ст. 553, 554 ЦК України неможливо поручитися за виконання його зобов`язань, у той час, коли кредитний договір припинив свою дію, що вказує на незаконність договору поруки. За встановлених обставин справи, оспорюваний договір поруки укладений після того, коли кредитний договір припинив свою дію, що не відповідає правовій природі поручительства та є порушенням ч. 1,5 203 ЦК України та за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання поруки недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, зокрема якщо ці обставини визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Представник позивача та представником відповідача під час розгляду справи неодноразово направлялися на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, з чого суд доходить висновку про впевненість представників про наявність всіх необхідних доказів по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звернутися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом надано позивачу реальну процесуальну можливість надати всі необхідні докази на підтвердження заявленого позову. Сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Капітал» та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вказує наступне. Згідно ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі ПАТ «Акціонерний комерційний банк "Капітал» звільнено від сплати судового збору ( а.с.45 том.1). Що стосується судового збору сплаченого [PERSON] , то він залишається за позивачкою, оскільки в задоволенні її зустрічного позову відмовлено.

Outcome: dismissed