Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

23 січня 2015р. позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до Виконкому Дніпропетровської міської ради в особі Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення, третя особа: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачі посилалися на те, що вони зареєстровані та проживають в приміщенні квартири спільного заселення №55 в будинку №7 по вул.20-річчя Перемоги в м.Дніпропетровську. Вищевказана квартира розташована на 4-му поверсі, 5-ти поверхового будинку і складається із двох житлових кімнат площею 16,3 та 8,4кв.м, кухні площею 5,5кв.м, ванної кімнати площею 2кв.м, вбиральні площею 1,1кв.м, коридору площею 5кв.м, вбудованої шафи площею 0,4кв.м, балкону площею 0,94кв.м, кладової 0,4кв.м, загальна площа квартири складає 26,42кв.м. Із цих приміщень квартири в їх спільній сумісній власності знаходиться житлова кімната площею 16,3кв.м, балкон 0,94кв.м, кладова 0,4кв.м. Друга житлова кімната площею 8,4кв.м. знаходилась у користуванні [PERSON] Кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, вбудована шафа, перебували у спільному користуванні. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11.10.2012р. [PERSON] у звязку з тим, що він тривалий час не проживав у житловому приміщенні було визнано втратившим право користування квартирою №55 в будинку №7 по вул.20-річчя Перемоги в м.Дніпропетровську із зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою. В квартирі було звільнено ізольоване житлове приміщення кімната площею 8,4кв.м. Вони перебувають на квартирному обліку та у загальній черзі за рішенням Виконкому Самарської районної у м.Дніпропетровську ради №228 від 17.04.2009р. 3.12.2012р. вони звернулися до Самарської райради із проханням про надання ним звільненого житлового приміщення і тільки 27.08.2013р. їм надали відповідь, що Самарська районна рада не має на це повноважень і що згідно рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 24.07.2013р. №23/27 «Про врегулювання деяких питань, повязаних з комунальною власністю територіальної громади міста» визначено, що розподіл житла здійснюється рішеннями виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, уповноваженою особою по здійсненню дій щодо розподілу та надання житла є департамент корпоративних прав та правового забезпечення міської ради. 20.09.2013р. вони звернулися до департаменту корпоративних прав та правового забезпечення міської ради та їм запропонували написати заяву на імя міського голови. Від департаменту корпоративних прав та правового забезпечення міської ради на їх заяву було надано відповідь, датовану 23.12.2013р, із якої вбачається, що у наданні звільненого житлового приміщення площею 8,4к.м, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста їм відмовлено посилаючись на те, що для цього не має юридичних підстав, тому що житлові приміщення, які вони займають знаходяться у їх приватній власності, а кімната, яка звільнилась - у комунальній власності та відповідно не може бути приєднана до приміщень комунальної форми власності або розподілена згідно черги. Цю відмову вони вважають цілком незаконною та такою, що суперечить чинному законодавству. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили визнати за ними право користування жилою кімнатою площею 8,4кв.м у квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивачів підтримали свої вимоги і пояснили, що вони дійсно проживають у приватизованій кімнаті, але значаться в черзі на отримання житла, а звільнене приміщення повинно бути надано особам, які потребують поліпшення житлових умов. Їм по суті незаконно відмовлено у поліпшені житлових умов. Звернутися до адміністративного суду вони не можуть, оскільки у письмових повідомленнях на їх неодноразові звернення із 2012р. відповідач посилається на необхідність доопрацювання цього питання. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову і пояснила, що підставою для вселення у квартиру є ордер. В даному випадку кімнати були надані кожному окремо, а не як членам однієї сімї. Позивачі не мають права вселятися в зазначену кімнату, оскільки вона була надана іншій особі і є державною комунальною власністю. Представник третьої особи із Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" проти задоволення позову заперечував та пояснив, що у позивачів відсутні правові підстави, а посилання на ст.54 ЖК України є помилковим, оскільки зазначена норма не може бути застосована ними до правовідносин, пов"язаних із приватним житлом. Позивачі проживають у приватній кімнаті і бажають отримати в користування кімнату, яка знаходиться у державній власності, що можливо лише в загальному порядку. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Встановлено, що позивачі [PERSON]І, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в кімнаті площею 16,3кв.м. квартири спільного заселення №55 в будинку №7 по вул.20-річчя Перемоги в м.Дніпропетровську, що підтверджується довідкою №156 від 20.01.2015р. з місця проживання про склад сімї та реєстрацію (а.с.9). Вищевказана квартира розташована на 4-му поверсі, 5-ти поверхового будинку і складається із двох житлових кімнат площею 16,3 та 8,4кв.м, кухні площею 5,5кв.м, ванної кімнати площею 2кв.м, вбиральні площею 1,1кв.м, коридору площею 5кв.м, вбудованої шафи площею 0,4кв.м, балкону площею 0,94кв.м, кладової 0,4кв.м, загальна площа квартири складає 26,42кв.м. Із цих приміщень квартири в їх спільній сумісній власності знаходиться житлова кімната площею 16,3кв.м, балкон 0,94кв.м, кладова 0,4кв.м, підтвердженням цього є свідоцтво про право власності на житло (а.с.10). Друга житлова кімната площею 8,4кв.м. знаходилась у користуванні [PERSON] Кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, вбудована шафа, були у спільному користуванні. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11.10.2012р. [PERSON] у звязку з тим, що він тривалий час не проживав у житловому приміщенні було визнано втратившим право користування кімнатою площею 8,4кв.м. у квартирі [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою (а.с.12-13). У квартирі було звільнено ізольоване житлове приміщення кімната площею 8,4кв.м, яка є державною комунальною власністю і на яку претендують позивачі. Вони перебувають на квартирному обліку та у загальній черзі за рішенням Виконкому Самарської районної у м.Дніпропетровську ради №228 від 17.04.2009р, що підтверджується довідкою №2 від 21.01.2015р.(а.с.14). Із копії свідоцтва про право власності на житло від 27 жовтня 2007р. із технічною характеристикою на ім"я позивачів вбачається, що їм на праві власності належить 66/100 частин спірної квартири(а.с10). Окрім пояснень сторін та копії свідоцтва про власність, вказані обставини підтверджені довідкою про склад сім"ї, рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2012р. про визнання [PERSON] втратившим право на житло, копією облікової справи, копією рішення сесії Дніпропетровської міської ради, копією заяви на ім"я міського голови, довідками та відповідями із департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради(а.с.9-17, 51-66, 123). Починаючи із 20.09.2013р. позивачі неодноразово зверталися до департаменту корпоративних прав та правового забезпечення міської ради із заявами про виділення їм кімнат площею 8,4кв.м.(а.с.16). У останньому повідомлені департаменту на адресу позивачів від 18 червня 2015р. вказано, що їх заява направлена в КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР для доопрацювання(а.с.123). Цю відмову вони вважають цілком незаконною та такою, що суперечить чинному законодавству. Разом із тим наданням ордерів займається Дніпропетровська міська рада. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що позивачі зобов"язані обирати правильний спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і у порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ч.ч.1,2 ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер. Із матеріалів справи вбачається, що позивачі знаходяться на обліку у відповідача щодо поліпшення їхніх житлових умов, але ордер на зайняття звільненої у 2012р. кімнати їм не надано. Чинним законодавством не передбачено за таких умов визнання права на житло за громадянами місцевим судом. В силу ч.2 ст.54 ЖК України ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов, надається йому, а в разі відсутності такого наймача іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої ст.47 ЖК України, крім випадків, коли наймач або члени його сімї мають право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Позивачі посилалися як на підставу своїх вимог на ст.54 ЖК України, але у зазначеній нормі житлового законодавства йдеться про наймачів житла, а не про власників житла, якими є позивачі. Суд вважає, що позивачі не довели свої позовні вимоги. Положеннями ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч.3 ст.59 ЦПК України, суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed