Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

22.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, а 16.08.2017 року з уточненою позовною заявою, в якій просить визнати за ним право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі середньої земельної частки (паю) по Таранівській сільській раді Зміївського району Харківської області із вільних земель резервного фонду в межах плану Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 01.09.1992 року працював на Таранівській птахофабриці. У зв'язку з призовом на військову службу 01.07.1995 року його було звільнено з роботи з Таранівської птахофабрики. Військову службу проходив з 05.07.1995 року по 20.12.1996 року. Розпорядження Зміївської райдержадміністрації №238 від 17.05.1996 року Таранівська птахофабрика була реорганізована в Колективне сільськогосподарське підприємство «Таранівка» с. Таранівка Зміївського району Харківської області. Згодом, на підставі наказу № 1186 П Фонду Держмайна Харківської області від 18.12.1998 року КСП "Таранівка" було реорганізоване у ВАТ "Таранівка", яке у зв'язку з банкрутством 24.03.2003 року припинило свою діяльність. У 2017 році, з архівної копії розпорядження Зміївської районної державної адміністрації від 01.06.2006 року №424 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) із колективної власності КСГІ «Таранівка», він дізнався, що його помилково не було включено до списку громадян, членів КСП "Таранівка", які мають право на земельну частку (пай). Вважав, що на час створення КСП "Таранівка" та проходження ним строкової військової служби мав бути включений до складу членів даного КСП та, відповідно, повинен був бути включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) даного сільськогосподарського підприємства. Тобто, має право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського - тробництва у розмірі середньої земельної частки (паю) по Таранівській сільській раді Змїївського району Харківської області із вільних земель резервного фонду в межах плану Таранівської сільської ради Зміївської району Харківської області. Посилаючись на ст. ст. 1, 2 Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних длянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 119 Кодексу законів про працю України, Указ Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським приємствам і організаціям», постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства ти розгляді цивільних справ», [PERSON] просив захистити його права. Належним чином повідомлені сторони у судове засідання не з'явилися. Позивач [PERSON] подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] управління держгеокадастру у Харківській області [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачем подані письмові заперечення, де зазначено наступне. Як вбачається з матеріалів судової справи, позивач просить суд визнати за ним право на земельну частку (пай) посилаючись на той факт, що на час створення Колективного сільськогосподарського підприємства «Таранівка» він проходив строкову військову службу, на підставі чого вважає, що його повинні були включити до складу членів даного КСП, та відповідно повинен бути включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) даного сільськогосподарського товариства. Проте, жодних доказів того, що [PERSON] був включений до членів КСП "Таранівка" позивачем надано не було. Згідно ст. 5 [PERSON] України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Позивач був звільнений з Таранівської птахофабрики 01.07.1995 (до створення КСП «Таранівка») у зв'язку з призивом на військову службу. Після проходження військової служби до реформованої у КСП «Таранівка» працювати не повернувся. Згідно з розпорядженням Зміївської райдержадміністрації №238 від 17.05.1996 Таранівська птахофабрика була реорганізована у КСП «Таранівка» с. Таранівка Зміївського р-ну Харківської області. Відповідно до інформації, наданої Відділом у Зміївському районі [PERSON] управління Держгеокадастру у Харківській області від 21.09.2017 державний акт на право колективної власності на землю КСП «Таранівка» серії ХР-12-00-001003 зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю від 07 липня 1997 року за №2, гр. [PERSON] не включений до списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю, сертифікат на земельну частку (пай) на імя [PERSON] не виготовлявся. На момент видачі вказаного державного акту на право колективної власності на землю КСП «Таранівка» позивач працював у Пасажирському вагонному депо. Цивільно-правові відносини щодо визнання права власності на земельну частку (пай) регулюються такими нормативно-правовими актами, як: Земельний Кодекс України, Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до [PERSON]. Правовою основою виділення земельної частки (паю) є Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». [PERSON] визначено, що виділення земельної частки (паю) в окрему земельну ділянку здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Більше того, в результаті виділення земельних часток (паїв) в натуру (на місцевість) [PERSON] передбачалася (до 01.01.2013) необхідність оформлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). Відповідно до ст. 1 [PERSON] України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: 1) колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; 2) громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; 3) громадяни та юридичні особи країни, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); 4) громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність КСП. сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам (далі - АТ), створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі. Право певної особи на земельну частку (пай) виникає у члена КСП з моменту одержання цим підприємством (товариством, кооперативом) державного акта на право колективної власності на землю. Проте, позивач не надав жодних доказів того, що він був прийнятий у члени КСП «Таранівка» на час передання державного акта про право колективної власності на землю. Окрім того, позивачем не надано доказів причин поважності пропуску строку на звернення до суду з 1997 року, коли КСП «Таранівка» було отримано державний акт на право колективної власності на землю. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 257 ЦК, у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом. Отже, за відсутності доказів того, що [PERSON] вживав заходів щодо набуття права на земельну частку (пай), вважали, що строк позовної давності для захисту права на вказану земельну частку (пай) [PERSON] було пропущено. Відповідно з частиною 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, саме на позивача покладається доказування обставин щодо його членства у КСП «Таранівка» станом на час розпаювання земель, як однієї із обовязкових умов передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 року за №720/95. З урахуванням того, що [PERSON] у позовній заяві не навів жодних доказів, які б засвідчували факт його членства у КСП «Таранівка», а також відсутність позивача у списку громадян, який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, відсутні законодавчі підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай). Відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] останній перебував у трудових відносинах із КСП «Таранівка» в період 1992-1995 років, тобто до передачі землі вказаному підприємству у колективну власність та реєстрації державного акту на право колективної власності на землю, тому на підставах та в порядку, передбаченому Указом Президента України «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» не набув і не повинен був набути право на земельну частку (пай) у КСП «Таранівка». \~ Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Встановлено, що з 01.09.1992 року працював на Таранівській прахофабриці, звільнений 01.07.1995 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з призивом на військову службу, що підтверджується записами в трудовій книжці серії БТ №2892832 [PERSON] (а. с. 6) Період проходження служби [PERSON] з 05.07.1995 року по 20.12.1996 року підтверджується копією військового квитка серії УН №0326723. (а. с. 7). Згідно архівної довідки, виданої начальником архівного відділу Зміївської райдержадміністрації [PERSON] 21.06.2017 року, 04.01.1965 року була створена Таранівська птахофабрика. Згідно розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №238 від 17.05.1996 року, Таранівська птахофабрика перетворена в КСП "Таранівка". На виконання наказу №1186П Фонду Держмайна Харківської області від 18.12.1998 року КСП реорганізоване у ВАТ "Таранівка". У зв'язку з банкрутством ВАТ "Таранівка" підприємство припинило свою діяльність 24.03.2003 року. (а. с. 8). Розпорядженням Зміївської районної державної адміністрації Харківської області №424 від 01.06.2006 року було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) із земель колективної власності КСП "Таранівка". (а. с. 10-15). З наданого до розпорядження списку осіб, [PERSON] відсутній. Згідно розпорядження Зміївської районної державної адміністрації від 31.12.1996 року "Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах КСП "Таранівка"", кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай) у КСП "Таранівка" - 556 чол., вартість земельної частки (паю) становить 14440 грв., розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах - 5,34. (а. с. 16). Державний акт про право колективної власності на землю серії ХР-12-00-001003 КСП "Таранівка" видано 07.07.1997 року Зміївською районною радою народних депутатів. (а. с. 68-69) Згідно списку, який є Додатком №1 до Державного акта серії ХР-12-00-001003, та додаткових переліків на земельні сертифікати пенсіонерів, працюючий осіб на 12.01.2000 року по ВАТ "Таранівка", [PERSON], як член колективного сільськогосподарського підприємства, відсутній. (а. с. 87-95). Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Із змісту даної норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов - перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення до списку осіб, доданого до цього акта. Як зазначено в ч. 1 ст. 1 [PERSON] України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. При цьому в ч. 3 ст. 1 цього ж [PERSON] передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України, Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав. Як роз'яснено в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК (2768-14) при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК ( 2768-14 ). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК ( 435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Отже, з огляду на вищенаведені положення право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай). Матеріали справи містять докази того, що на момент отримання КСП "Таранівка" Державного акту на право колективної власності на землю 07.07.1997 року [PERSON] працював в пасажирському вагонному депо ПЗ, куди був прийнятий на роботу 16.05.1997 року слюсарем по ремонту рухомого складу. Позивачем не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів того, що він на момент отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності був членом цього підприємства. Віповідно до вимог ст. ст. 256, 267 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, при цьому якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності. В постанові Верховного суду України від 16.11.2016 року в справі № 6-2469цс16 викладено таку правову позицію: Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач [PERSON] не довів факт того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, не обгрунтував поважність причин пропуску строків давності, починаючи з 07.07.1997 року. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed