Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить встановити , що інформація поширена відповідачкою 21.04.2016 року на засіданні четвертої сесії Бобровицької районної ради сьомого скликання є недостовірною , такою , що принижує її честь та гідність , зобов"язати відповідачку спростувати її в той же спосіб , яким вона була розповсюджена. Свої вимоги обгрунтовує тим , що позивач надіслала до газети "Наше життя" , головним редактором якої є відповідач [PERSON] статтю в якій висвітлила проблемні питання перейменування вулиць в м. Бобровиця , зокрема вулиці Червонофлотської , де вказала , що в газеті "Наше життя" було опубліковано пропозицію щодо перейменування вулиці на Соборну. Згодом було надруковано , що вулицю перейменували на Михайлівську. В Бобровицькій міській раді на усний запит позивачки роз"яснили , що жителі вул. Червонофлотська , що проживають на початку вулиці запропонували таку назву в зв"язку з тим, що на початку вулиці знаходиться Українська православна Свято-Михайлівська церква Московського патріархату.Депутати міської ради підтримали ініціативу містян одноголосно. В статті піднімалася проблема , що перейменування відбулося без громадських обговорень та врахування думки всіх жителів вулиці. Згадування в статті про назву церкви мало місце в зв"язку з викладенням роз"яснень , які дала міська рада позивачу.Позивач не висловлювала думку щодо того яка це церква, а лише констатувала факт , викладений іншими особами. Відповідач відмовила в публікації статті , пояснивши , що редакція газети має право відмовляти в публікації, скорочувати та редагувати , схвалені до друку матеріали . Позивач подала дану статтю до публікації в газету Бобровиця плюс , де вона була опублікована. Також позивач звернулася до трьох депутатів з проханням вирішити проблему публікації даної статті. 21.04.2016 року на засіданні четвертої сесії Бобровицької районної ради сьомого скликання депутат районної ради [PERSON] підняв дане питання. Відповідач [PERSON] в своєму виступі вказала , що в ст.3 Закону України "Про друковані засоби масової інформації" вказано на неприпустимість зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації , тобто що вони не можуть бути використані для розпалювання релігійної ворожнечі , а стаття могла спрокувати такий конфлікт , бо в ній йшлося посилання на одну з церков , написано чия вона , яка вона , майже сепаратиська. Ці її висловлювання зафіксовані в стенограмі. Крім того відповідачка після закриття сесії в присутності свідків назвала позивачку сепаратисткою. Отже відповідач розповсюдила неправдиву інформацію , якої не було в статті позивача, звинуватила позивачку в розпалюванні релігійної ворожнечі та назвала позивачку сепаратисткою . Всі ці висловлювання є неправдивими , такими , що принижують честь і гідність позивачки , а тому вона просить зобов"язати відповідачку спростувати цю інформацію . В судовому засіданні позивач вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] зазначив , що ні відповідач , ні він як представник вимоги не визнають , так як усі висловлювання відповідача це її оціночні судження , критика . В судове засідання викликалися свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] надав покази , що до нього звернулася [PERSON] з проханням вирішити проблему з відмовою в публікації її статті. Ознайомившись зі статтею він не знайшов в ній нічого протизаконного , а тому підняв питання на сесії районної ради , зазначивши , що в даний час не 1937 рік , а тому в газеті потрібно висвітлювати всі проблемні питання. [PERSON] зазначила з посиланням на закон , що редакція має право не друкувати статтю , тим більше , що в ній йде мова про церкву Московського патріархату майже сепаратистську , що могло викликати релігійну вороженечу. Коли закрили сесію , то [PERSON] ще назвала позивачку сепаратисткою. Через три дні після сесії до нього підійшла позивач та запитала чи чув він , що [PERSON] назвала її сепаратисткою , на що свідок відповів , що чув. На запитання суду свідок вказав , що після сесії він забув про всю цю ситтуацію , ні до позивачки , ні до [PERSON] відношення як було нормальне , так і не змінилося. Свідок [PERSON] надав покази , що він був запрошений на сесію районної ради 21.04.2016 року . Під час сесії депутат [PERSON] повідомив , що до нього звернулася [PERSON] з проханням розібратися в ситуації чому не була надрукована її стаття . Після його виступу [PERSON] надала роз"яснення , що редакція має право не друкувати матеріал . Також в своєму виступі висловила , що стаття могла спровокувати релігійну ворожнечу між різними конфесіями, а коли закрили сесію , то вона сказала , що це сепаратистські настрої в статті , тільки сепаратисти можуть таке висловлювати. Після засідання сесії у свідка не змінилося ставлення ні до позивачки , ні до відповідачки , він як був в нормальних відносинах з ними , так і залишився. Вважає це чисто діловими моментами . Заслухавши позивача , представника відповідача, свідків , дослідивши письмові докази , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа , особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та ( або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь , а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 32 Конституції України недостовірною є інформація неправдива, та , що не відповідає дійсності, тобто повідомлення про факти , події, яких насправді не було. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку , викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам , повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах,а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право надати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх справедливості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.Тому, при ухваленні вказаного рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішення від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Ознайомившись з наданими письмовими доказами та показами свідків , судом встановлено , що відповідач [PERSON] в виступі на сесії , в письмових відповідях на запити , враховуючи резонансну ситуацію , що склалася навколо питання відокремлення Української Православної церкви від Московського патріархату , ставлення до Православної церкви Московського патріархату в україському суспільстві , особливо в умовах військового конфлікту на Донбасі , надала оцінку тим можливим наслідкам , які могла викликати публікація статті , її висловлювання не є фактичними твердженнями , а містять лише оціночні судження, думки, переконання , критичну оцінку , є вираженням суб»єктивної думки відповідача з використанням стилістичних прийомів . Отже в даному випадку йдеться не про поширення недостовірної інформації. Крім того позивачем жодним чином не обгрунтовано в чому ж полягає порушення її особистих немайнових прав . Громадська думка стосовно позивача жодним чином не змінилася , що підтвердили свідки , стаття була розміщена в газеті Бобровиця плюс, де право позивачки на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань було реалізоване , стаття не не спричинила жодних негативних наслідків для позивача. Виходячи з вищезазначеного позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed