Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом та просила позбавити батьківських прав та стягнути аліменти з [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, [INFO] року у сторін народився перший син [PERSON], потім [INFO] року народився другий син - [PERSON]. Вказує, що фактично подружні відносини між сторонами припинилися з травня 2013року, а 15 серпня 2014 року шлюб між сторонами був розірваний шлюб. Позивачка зазначає, що [INFO] року у сторін народився перший син [PERSON], згодом, [INFO] року народився другий син - [PERSON]. Проте після фактичного припинення подружніх відносин, з травня 2013 року, відповідач жодної участі в житті синів не приймає: не надає жодної допомоги в матеріальному утриманні дітей, не спілкується з синами та не зустрічається з ними. Позивачка також зазначила, що з моменту фактичного припинення подружніх відносин відповідач жодного разу не поцікавився синами, не захотів з ними провести хоча б декілька годин, не запитав жодного разу про їх розвиток та успіхи, не привітав із жодним святом. Окрім того, матеріальним утриманням, вихованням та розвитком своїх малолітніх дітей опікується виключно позивачка, оскільки відповідач добровільно не виконує свій батьківський обов'язок по утриманню малолітніх дітей. Представником Органу опіки та піклування Солом'янської РДА у м. Києві надано суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 30.12.2015 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 02.03.2016, 06.04.2016, 27.04.2016 відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, повноважного представника в судове засідання не направив, заява про розгляд справи у його відсутності до суду не надходила, про причини неявки суд не повідомив. Від представника позивачки та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх присутності, позов підтримали в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, [INFO] року у сторін народився перший син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 1219. Згодом, [INFO] року народився другий син - [PERSON], 27 березня 2008 року, що підтверджується апостильованим свідоцтвом, виданим Управлінням актів цивільного стану м. Таллахассі, Флорида, США, державний реєстраційний номер: [NUMBER]. Шлюб між сторонами був розірваним, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15.08.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, малолітні діти зареєстровані: [PERSON] з 02.06.2009 року, [PERSON] з 22.12.2012 року та проживають разом з позивачкою та її матір'ю за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖЕД №901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» №4507 від 18.11.2015. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві адміністрації Комісія з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]., обґрунтовуючи таке рішення тим, що відповідач тривалий час не спілкувався із дітьми, не цікавився їхнім життям та здоров`ям. Виключно мати дітей створила належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. Також судом встановлено, що матеріальним утриманням, вихованням та розвитком своїх малолітніх дітей опікується виключно позивачка, оскільки відповідач добровільно не виконує свій батьківський обов'язок по утриманню малолітніх дітей. Відтак в матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи позивачки про те, що відповідач самоусунувся від виховання власних дітей. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітини (стаття 27). Обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений на батьків відповідно до статті 180 СК України. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] зобов'язані матеріально забезпечувати своїх малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.183 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст.184 цього Кодексу. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Ст. 84 Сімейного кодексу України встановлено наступне: якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Враховуючи майновий стан сторін та те, що відповідач зобов'язаний утримувати дітей і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя нарівні з позивачем, а також передбачені законом обставини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з того, що обставини визначенні п. 2 ч. 1 ст. 164 та ст. 181 СК України судом встановлені, та позивачем належним чином доведені і відповідачем не спростовані. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вищевикладене, обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а відтак приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено пільги щодо сплати судового збору, серед яких зазначено, що позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн. у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України щодо позовних вимог про стягнення аліментів. З матеріалів справи вбачається, що позивачем, окрім вимоги стягнення аліментів, зазначено ще дві позовні вимоги немайнового характеру. Згідно постанови пн. 13 Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Пунктом 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Законом "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено на 2015 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з у місячному розмірі з 1 вересня - 1378 гривень. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір", який діє на дату звернення з позовною заявою, встановлені ставки судового збору в таких розмірах: за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Так як позивачкою не сплачено судовий збір за позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітніх дітей, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави за вищезазначені позовні вимоги також.

Outcome: approved