Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 24 серпня 1991 року вони зареєстрували з відповідачем шлюб, у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 1237. Спільне життя між ними не склалося, оскільки вони мають різні погляди щодо сімейного життя, що призводить до виникнення стресових ситуацій, які завдають шкоди психологічному і фізичному стану здоров'я, досить тривалий час шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Від цього шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, оскільки до цього питання підійшла виважено, Майнового спору не виникає, з утримання неповнолітньої доньки визначилися добровільно. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, пояснивши суду, що тривалий час не підтримують шлюбні відносини, розділили майно рухоме і не рухоме, визначилися з утриманням доньки. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, письмові пояснення представника відповідача, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1991 року зареєструвавши його з відповідачем , у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 1237 (а.с.8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO].( а.с. 9). Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім"ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " виходячи з принципу процесуального рівноправ"я сторін та враховуючи обов"язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Спільне життя між сторонами не склалося із-за різних поглядів на життя. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Примирення між сторонами неможливе, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини та не бажають їх відновлювати, оскільки кожний із них живе окремим життям. На час розгляду справи про розірвання шлюбу майновий спір між сторонами відсутній. Щодо утримання та виховання неповнолітньої доньки сторони визначилися в добровільному порядку. Враховуючи викладене вбачається, що розлад між подружжям носить не тимчасовий характер. Сторони не підтримують подружні стосунки, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сім`ї. За таких обставин суд вважає, що сім'я сторін розпалась остаточно, існує формально і зберегти її неможливо, а тому приходить до висновку, що шлюб може бути розірваний.

Outcome: approved