Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

22 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що з вини працевлаштованого ним водієм транспортного засобу [PERSON], який здійснював перевезення товарних автомобілів, під час виконання договору про транспортне екпедирування з ТОВ «Хюндай Мотор України», при передачі автомобіля Hyndai Accent куз.№ [NUMBER] вантажоодержувачем було виявлено пошкодження автомобіля, а саме подряпина на передньому бампері. У відповідності до вказаного договору на підставі претензії ТОВ «Хюндай Мотор України» та акту виконаних робіт позивач відшкодував вантажоодержувачу збитки за пошкодження вантажу у розмірі необхідному для його відновлення у сумі 799 грн. 20 коп. Посилаючись на те, що внаслідок винних дій відповідача під час виконання службових обов"язків, йому було заподіяно збитків, позивач просив суд стягнути з нього матеріальну шкоду у розмірі 799 грн. 20 коп., сплаченої вартості відновлення пошкодженого вантажу. В судове засідання представник позивача, яка належним чином повідомлялася про розгляд справи, не з"явилася, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, спочатку заперечив свою причетність до пошкодження автомобіля згідно конрольного листа автомобіля, однак в наступному фактично визнав, що здійснював передачу вказаного автомобіля вантажоодержувачу 03 квітня 2013 року й при тому було виявлено подряпину на бампері автомобіля. Про таке він написав керівництву пояснювальну. Вказує, що міг не помітити пошкодження автомобіля при його прийманні для перевезення за темна. Затим при передачі автомобіля замовнику наперед підписав контрольний лист, сам автомобіль не бачив. Стверджує, що зазвичай збитки при пошкодженні автомобілів при перевезенні працедавець утримував з його заробітної плати, яку нараховував поза обліком, а тому й цього разу міг таке зробити. Посилається на пропуск строку звернення позивача до суду з даним позовом. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність позивача на підставі його заяви та наявних доказів. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Між сторонами виникли трудові правовідносини з відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні службових обов"язів. Судом встановлено, що [PERSON] з 29 березня 2012 року був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів у ТОВ "Мега Авто Логістик" (а.с.4), а з 01 серпня 2012 року був прийнятий за його заявою експедитором транспортним у порядку суміщення посад (а.с.5). 01 серпня 2012 року [PERSON] підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у зв"язку з чим взяв на себе відповідальність у повному розмірі за забезпечення збереження ввірених йому для перевезення роботодавцем матеріальних цінностей (а.с.6). За договором №12 від 06 січня 2012 року про транспортне експедирування ТОВ "Мега Авто Логістик" зобов"язався надати ТОВ "Хюндай Мотор Україна" послуги з доставки вантажів (а.с.8-12). На виконання вказаного договору згідно міжнародної товарно-транспортної накладної №010952 26 березня 2013 року відповідач прийняв автомобілі для перевезення замовнику (а.с.16). Під час передачі автомобіля Hyndai Accent куз.№ [NUMBER] вантажоодержувачем було виявлено пошкодження автомобіля, а саме подряпина на передньому бампері, що підтверджується відміткою у контрольному листі автомобіля від 03 квітня 2013 року (а.с.17). 31 липня 2013 року вантажоодержувач ТОВ "Хюндай Мотор Україна" пред"явило позивачеві претензію про відшкодування збитків в сумі 799 грн. 20 коп., заподіяних внаслідок пошкодження автомобіля через порушення умов його перевезення, що становить суму відновлювального ремонту на підставі рахунку -фактури від 11 липня 2013 року та калькуляції робіт ТОВ "Алекс Схід" (а.с.13,14,15). 06 серпня 2013 року відповідач звільнився з займаної посади за власним бажанням (а.с.7). На підтвердження оплати вимог за претензією позивач представив суду платіжне доручення №4563 від 13 листопада 2013 року (а.с.18). Згідно із ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до ст.135-1 цього Кодексу, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Таким чином, відповідач будучи відповідальною за збереження прийнятого до перевезення автомобілю Hyndai Accent куз.№ [NUMBER] допустив його пошкодження, що було виявлено при контрольному огляді вантажоодержувачем 03 квітня 2013 року, вартість відновлення якого складає 799 грн.20 коп., що ніким не оспорюється, підписав договір про повну матеріальну відповідальність, а тому є підстави для покладення на нього матеріальної відповідальності у розмірі повної вартості відновлення пошкодженого автомобіля. Разом з тим, в силу ч. ч. 3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Як вбачається з позовної заяви позивачеві стало відомо про наявність шкоди 31 липня 2013 року, позовну заяву до суду він направив 22 жовтня 2014 року, тобто пропустив встановлений законом строк для звернення до суду. Будь-яких поважних причин пропуску строку позивач не зазначив. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Суд розподіляє судові витрати на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed