Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

В червні 2015 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулося ПП «Золотий колос» з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в якому, уточнивши свої позовні вимоги просить суд стягнути з відповідача на їх користь матеріальні збитки в розмірі 22 796 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та вирішити питання про відшкодування понесених судових витрат. При цьому позивач посилається на те, що відповідач з квітня 2003 року була прийнята на роботу продавцем в магазин «Продтовари № 6», що знаходиться за адресою с. Хутірське, Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Чапаєва, 28. З останньою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до п. 1 яких, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, та зобов'язаний у випадку незабезпечення такої схоронності відшкодувати завдану шкоду. 17 березня 2012 року в приміщенні магазину «Продтовари № 6» за вище вказаною адресою було проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі, про що складено відповідний Акт. За результатом проведеної інвентаризації в касі підприємст\-ва виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 3950 грн. та порчі на суму 6000 грн. За поясненнями продавця [PERSON] вона не прийняла від відповідача порченого та простроченого товару на загальну суму 13846 грн. Свою провину [PERSON] визнала в повному обсязі та написала пояснення від 23.03.2012 згідно якого вона зобов'язана відшкодувати всю нестачу на протязі 6 місяців по тому, тобто до 23 вересня 2012 року. Проте у добровільному порядку [PERSON] такого обов'язку не виконала, шкоду не відшкодувала. Крім матеріальної шкоди ПП «Золотий колос» було завдано і моральної шкоди, яка проявилася у душевних переживаннях на фоні виявленої нестачі. В результаті душевних страждань в директора різко погіршився стан здоров'я на фоні постійних та триваючих хвилювань, піднявся тиск, погіршився настрій та збільшилась нервова напруженість та навантаження на серцево-судинну систему організму. В результаті вона вимушена купувати собі седативні препарати за порадами лікаря, обмежена у своїх повсякденних справах, немає можливості виконувати свої зобов'язання перед постачальниками, що несе в собі додаткові труднощі та складнощі. Представник позивача в судовому засіданні Ковтюх В.В. підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, представник позивача зазначив, що протягом всього терміну роботи відповідача, під час інвентаризації виявлялися недостачі товару, які вона відшкодовувала самостійно. На початку 2012 року, після численних скарг на продаж в магазині простроченого товару, керівником ПП «Золотий колос» вирішено провести інвентаризацію з передачею товарі від відповідача продавцю Задорожній. При проведенні такої інвентаризації було виявлено порченого товару на 13846 грн. та недостачу товару на 3950 грн. При цьому зіпсований товар знищено. Через те, що відповідач погодилася повернути виявлену недостачу та вартість простроченого товару керівництво ПП «Золотий колос» не зверталося з позовом до суду про відшкодування шкоди. Вважає що діями відповідача керівнику підприємства завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінює в 3000 грн. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог посилаючись на те, що вона дійсно працювала в ПП «Золотий колос» продавцем близько 9 років. За весь час роботи жодних матеріальних претензій до неї не було. За два місця до передачі товару іншому продавцеві Задорожній її повідомили, що буде проведено інвентаризацію. При проведенні інвентаризації, жодного документу складено не було, натомість кожен із тих хто проводив інвентаризації складав свій примірник переліку товару. Стверджує, що інвентаризаційний опис та відомість про результати інвентаризації не підписувала. Визнає, що в результаті інвентаризації виявлено недостачу в розмірі близько 4000 грн., які вона після звільнення протягом чотирьох місяців повернула, передавши кошти продавцеві в той же магазин. Жодних документів про прийняття від неї вказаних грошових коштів вона не отримувала. Через місяць після її звільнення та передачі товару Задорожній її викликали до магазину для вирішення питання щодо товару з простроченим терміном зберігання, при цьому жодних документів про порчу товару не складалося. Пізніше вона приїхала до магазину та забрала деякий прострочений товар: гречку, горох та інше, за що заплатила в касу магазина близько 670 грн. Договір про колективну матеріальну відповідальність підписувала, але коли саме не пам'ятає. Заперечує, щодо розміру завданих збитків в результаті порчі товару, оскільки акт, щодо зіпсованого товару не складався. Крім того, відповідач надала до суду заперечення на позов де зазначила, що в березні 2012 року між нею та власником ПП «Золотий колос» виник конфлікт з приводу реалізації простроченого товару. При цьому асортимент, кількість та якість товару поставленого в магазин визначався виключно власником підприємства та його довіреними особами. Продавець не має повноважень на укладення та підписання договорів на поставку продукції. Вона зверталася до керівника ПП «Золотий колос» з проханням не замовляти деякі товари в великій кількості за відсутності умов для їх зберігання. Недостачу в розмірі 4000 грн. вона повернула протягом травня-серпня 2012 року по 1000 грн. щомісячно. Оскільки вимога про стягнення моральної шкоди заявлена ПП - юридичною особою, така вимога задоволенню не підлягає. Крім того просить суд врахувати пропуск позивачем річний строк для звернення до суд з вимогою роботодавця на відшкодування працівником матеріальної шкоди. Представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти позову посилався на обставини викладені в запереченнях на позов. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини: Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно наданих представником позивача до суду наказу від 10 від 01.04.2003 [PERSON] прийнята на роботу реалізатором товарів в магазин № 6 с. Хутірське, вул. Чапаєва № 85 ПП «Золотий колос». При цьому наказом № 3 від 24.03.2012 [PERSON] звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 24.03.2012. Вказаний період роботи [PERSON] на ПП «Золотий колос» нею не заперечується. За змістом ч. 1, 2 та 4 ст. 130 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин - 17.03.2012 (далі - в редакції на 17.03.2012), працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідно до ст. 132 КЗпП України (в редакції на 17.03.2012) за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Положенням п. 1 та 5 ст. 134 КЗпП України (в редакції на 17.03.2012) передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею. Межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством - ст. 135 КЗпП України (в редакції на 17.03.2012). При цьому ст. 135-3 КЗпП України (в редакції на 17.03.2012) визначає, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Крім того, положення ст. 10 Законом України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" від 16.07.1999 № 996-XIV, (в редакції на 17.03.2012) передбачають, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об'єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов'язковим згідно з законодавством. При цьому Інструкція про інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів і документів та розрахунків, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 11.08.99 № 69 (в редакції на 17.03.2012) (далі - Інструкції), в п. 11.12. визначає, що розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається відповідно до Закону України "Про визначення розміру збитків, завданих підприємству, установі, організації розкраданням, знищенням (псуванням), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей" та Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року N 116. Пунктом 12 вказаної Інструкції закріплено, що у примітках до фінансової звітності наводяться відомості про результати проведених у звітному році інвентаризацій за формою, що наведена у додатку N 3. Згідно п. 4 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року N 116, (в редакції на 17.03.2012), розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що в березні 2012 року в магазині «Продтовари № 6», що знаходиться за адресою с. Хутірське, Петриківського району Дніпропетровської області, вул. Чапаєва, 28 та де працювала відповідач протягом квітня 2003 - березня 2012, призначена та проведена інвентаризація, але надані представником позивача документи: «инвентаризационная опись № 1 товарно-материальных ценностей от 17 березня 2012р», «сличительная ведомость результатов инвентаризации товаров, материалов, тары и денежных средств в торговле на 23 березня 2012», «акт від 18.03.2012» та пояснення [PERSON] з додатком (а.с.10-21, 22, 23, 68-74) не можна вважати допустимим доказом результатів такої інвентаризації та розміру завданих збитків та вважати документами бухгалтерського обліку з огляду на правила доказування закріплені в ст. 59 ЦПК України, оскільки вони не відповідають вимогам та формі встановленим вищевказаними нормативно-правовими актами, положення яких регулювали порядок проведення інвентаризації та відображення її результатів та, відповідно, встановлення розміру завданих збитків. Нормативно-правові акти, які визначали форму поданих до суду документів втратили чинність на час проведення означеної інвентаризації. Тому суд вважає недоведеним факт завдання [PERSON] матеріальної шкоди ПП «Золотий колос», внаслідок порушення покладених на неї трудових обов'язків, за обставин на яких наполягає позивач. Суд не приймає як доказ, визнання відповідачем факту заподіяння нею відповідачу матеріальних збитків та розміру таких збитків, пояснення за підписом [PERSON] від 23.03.2012 в силу ст. 59 ЦПК України, оскільки такі пояснення не є допустимим доказом таких обставин та не замінюють документи бухгалтерського обліку. Оцінюючи надані в судовому засіданні покази свідка [PERSON] з приводу підтвердження нею факту передачі [PERSON] до каси магазину «Продтовари № 6», розташованого в с. Хутірське 4000 грн. в рахунок відшкодування шкоди ПП «Золотий колос», суд вважає їх недопустимим доказом, оскільки вона не була безпосереднім очевидцем події передавання відповідачем грошових коштів представникові позивача та про це їй відомо зі слів відповідача. Крім того, суд вважає не доведеним факт наявності у відповідача обов'язку відшкодовувати повний розмір завданих відповідачеві збитків через укладення з нею договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки постанова Державного комітету СРСР по праці і соціальних питаннях та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року N 259/16-59 "Об утверждении Перечня работ, при выполнении которых может вводиться коллективная (бригадная) материальная ответственность, условия ее применения и Типового договора о коллективной (бригадной) материальной ответственности", яким визначена типова форма наданого до суду документа, вважається такою, що не застосовується на території України, на підставі наказу Міністерства праці України від 12 травня 1996 року N 43 про затвердження Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування і Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, положення якого діяли під час всього строку перебування відповідача в трудових відносинах з відповідачем. Оскільки факт спричинення відповідачем позивачу матеріальної шкоди не знайшов свого підтвердження, тому суд вважає безпідставним посилання [PERSON] на необхідність застосування положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України (в редакції на 17.03.2012), які передбачають , що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно, положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні ділової репутації юридичної особи. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності - пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95. Оскільки позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, фактом спричинення відповідачем душевних переживань керівнику підприємства (фізичній особі) на фоні виявленої недостачі, через що у останньої погіршився стан здоров'я, тому суд вважає такі позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed