Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, У вересні 2017 року позивач подав уточнений позов, замінивши у справі відповідача [PERSON] на нового відповідача [PERSON] Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2017 року (а.с.151-152 т.1) цивільна справа була передана за підсудністю на розгляд до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. Справа надійшла до суду 10.10.2017 року (а.с.168 т.1) Згідно з протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.10.2017 року справу передано на розгляд судді Прінь І.П. Ухвалою судді від 18.10.2017 року справу прийнято до провадження суддею Прінь І.П. і призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 31.10.2017 року справу було призначено до судового розгляду (а.с.197 т.1). У грудні 2017 року позивач подав уточнену позовну заяву, яка ухвалою суду від 13.12.2017 року прийнята до розгляду. Позивач неодноразово, а саме : 12.09.2017 року, 12.12.2017 року, 12.02.2018 року(133-135, 217-218 т.1, 10-11 т.2) подавав заяви про забезпечення позову. Ухвалами суду від 18.10.2017року, 13.12.2017 року, 12.02.2018 року (а.с.175-176, 227-228 т.1, 13-14 т.2) заяви про забезпечення позову було повернуто позивачу, як такі, що були подані без додержання вимог ст.151 ЦПК України. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №0809/40, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40000,00 доларів США зі сплатою 17,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення 16.09.2013 року. [PERSON] умови договору не виконав, заборгованість за договором станом на 26.02.2016 року становить 97627,86 доларів США і складається з: 29033,31 дол. США - заборгованість за кредитом, 28103,05 дол. США - заборгованість по процентам, 35833,81 дол. США - пеня, 9,18 дол. США - штраф ( фіксована частина). 4648,51 дол. США - штраф (процентна складова). З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №0809/40 від 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 18.09.2008 року був укладений договір застави рухомого майна, за яким остання передала в заставу банку автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску- 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON], в порушення умов договору застави, без згоди банку, відчужила автомобіль [PERSON], а той в свою чергу продав його [PERSON] Посилаючись на статті 25,26,27 ЗУ «Про заставу», ст. 9 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач просить суд вилучити у [PERSON] і передати в заклад банку предмет застави- автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску- 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року №0809/40 у розмірі 97627,86 дол. США звернути стягнення на предмет застави, вказаний автомобіль, що належить на праві власності [PERSON] шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладати від імені відповідача договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Представник позивача Пєйчева О.В. позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. 12.12.2018 року позивачем подана відповідь на заперечення відповідача (а.с.6-9 т.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Подав письмові заперечення (а.с.238-239 т.1), в яких посилається на те, що укладений 18.09.2008 року договір застави є недійсним в силу ст. 14 ЗУ «Про заставу», оскільки в порушення вимог ст. 13 цього Закону не посвідчений нотаріально. Зауважує також на тому, що між [PERSON] і банком жодних угод не укладалося, жодних вимог банк до [PERSON] не пред'являв. Також представник вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності за цим позовом, який ґрунтується на договорі від 18.09.2008 року, у зв'язку з чим подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с.36). Крім цього, представник відповідача вважає, що провадження у цій справі підлягає закриттю (а.с.59), оскільки наявне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року. Тобто вже існує рішення, постановлене у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет, з тих самих підстав. В судовому засіданні представник відповідача також посилався на те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем майна, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля інформація в органах ДАІ щодо наявності заборони на відчуження рухомого майна була відсутня. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Подав суду письмові заперечення проти доводів позовної заяви з клопотанням про застосування строків позовної давності, просив відмовити у задоволенні позову (а.с.49-54, 68-86 т.1). В обґрунтування заперечень вказує на те, що за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року, були повністю задоволені вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» і достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 15.02.2012 року в сумі 341806,46 грн. Внаслідок подачі позову до суду, позовна давність перервалася і почалася заново в лютому 2012 року. Загальна позовна давність становить три роки. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно 12.10.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Заперечень щодо позову не подала. 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням викладеного, суд ухвалив продовжити розгляд справи за правилами ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, в порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена кредитна угода №0809/40 і договір про видачу траншу №0809/40/1 (а.с.10-13 т.1). За умовами цих договорів позичальник [PERSON] отримав в банку кредит у розмірі 40000,00 доларів США зі сплатою 17,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення кредиту - 16.09.2013 року. Згідно з пунктом 6.8 кредитної угоди №0809/40 сторони встановили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки- пені, штрафів тривалістю 5 років. Як вказує позивач, [PERSON] умови договору не виконав і станом на 26.02.2016 року має заборгованість в загальній сумі 97627,86 доларів США, яка складається з: 29033,31 дол. США - заборгованість за кредитом, 28103,05 дол. США - заборгованість по процентам, 35833,81 дол. США - пеня, 9,18 дол. США - штраф ( фіксована частина). 4648,51 дол. США - штраф (процентна складова). З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №0809/40 від 18.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 18.09.2008 року був укладений договір застави рухомого майна №0809/40/ТЗ (а.с.16-17 т.1), за яким остання передала в заставу банку автомобіль VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, рік випуску- 2006, тип ТЗ: легковий -В-універсал, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], заставною вартістю - 207384,53 грн. Відповідно до п.13 договору застави заставодавець, з моменту набрання чинності цього договору, має право відчужувати предмет застави тільки за письмовою згодою заставодержателя. Пунктом 17.12 договору застави визначено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором та (або) заставодавцем зобов'язань за цим договором, заставодавець зобов'язується передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом приймання-передачі, що підписується сторонами. Згідно із пунктами 21,22 договору застави, звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п.15.6, 15.8.1,15.8.2,15.8.3,15.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Заставодавець має право на власний розсуд обрати один із таких способів звернення стягнення на предмет застави: 1) передача предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання забезпечених предметом застави зобов'язань; 2) продаж заставодержателем предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою -покупцем або на публічних торгах. З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 29.01.2018 року (а.с.20-21 т.2) встановлено, що обтяження рухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі 23.09.2008 року за №7958343, встановлено термін дії обтяження - 23.09.2013р. 11.09.2013 року були зареєстровані зміни і встановлений термін дії обтяження - 11.09.2018р. 20.01.2016 року зареєстровано звернення стягнення на заставлене майно. Позивач звернувся до суду з цим позовом 10.02.2016 року (дата поштового відправлення - а.с.30 т.1). На час подачі позову до суду предмет застави автомобіль VOLKSWAGEN 05.06.2009 року був проданий заставодавцем [PERSON] [PERSON], який в свою чергу, вже під час розгляду справи в суді, продав автомобіль 21.06.2016 року [PERSON] (а.с.111 т.1). Також судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року (а.с.97-98 т.2), були задоволені вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» і достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 15.02.2012 року в сумі 341806,46 грн. в солідарному порядку з [PERSON] і [PERSON] Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 575 ЦК України частини першої статті 44 ЗУ «Про заставу» закладом є застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Застава є способом забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України "Про заставу" та стаття 572 ЦК України). Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У частинах 1 та 2 статті 590 ЦК України зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 13 ЗУ «Про заставу», яка була чинною на час укладання договору заставу, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Тобто нотаріальне посвідчення договору застави транспортних засобів на час укладання договору від 18.09.2008 року не визнавалось обов'язковим. А тому твердження представника відповідача, що договір застави є недійсним, оскільки не був посвідчений нотаріально, не заслуговують на увагу. Згідно з ч.2 ст. 17 ЗУ «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави. Разом з тим, зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Згідно із ч.1 ст.10 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. За змістом статті 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Судом було встановлено, що застава спірного транспортного засобу була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 23.09.2008 року за №7958343. На час укладення договорів купівлі-продажу автомобіля з першим покупцем [PERSON] і другим покупцем - [PERSON] обтяження рухомого майна було чинним. Більш того, 20.01.2016 року було зареєстровано звернення стягнення на заставне майно. Оскільки відчуження заставленого майна відбулося без згоди заставодержателя, відомості про обтяження заставленого майна були внесені до Державного реєстру обтяжень і були чинними на час його відчуження, суд приходить до висновку, що застава рухомого майна зберегла свою силу для нового власника (покупця) рухомого майна, а тому позовні вимоги банку ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в цій частині. Разом з цим, суд прийшов до висновку, що сума заборгованості, яка визначена банком в рахунок якої позивач просив звернути стягнення на заставлений автомобіль не ґрунтується на вимогах закону з таких підстав. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За приписами статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Так, судом було встановлено, що банк у лютому 2012 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] і [PERSON] про солідарне дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.09.2008 року. Рішенням суду від 19.03.2012 року (а.с.97-98 т.2) позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені повністю. Як вбачається з рішення суду, позивачем був заявлений позов про дострокове стягнення всієї заборгованості за договором від 18.09.2008 року, яка на 15.02.2012 рік становила 44030,85 дол. США і складалася з: 29033,31 дол. США - заборгованість за кредитом; 10309,12 дол. США -заборгованість по процентам за користування кредитом; 2561,91 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США -штраф (фіксована частина); 2095,22 дол. США -штраф (процентна складова), що в еквіваленті на гривню на час стягнення заборгованості становило 341806,46 грн. Таким чином, звернення банку з позовом про дострокове стягнення кредиту (незалежно від способу такого стягнення) змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тобто положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. У такому випадку, нарахування процентів на суму позики, передбачених ч.1 ст.1048 ЦК України має бути здійснено до дня звернення з позовом до суду. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц. З огляду на викладене, вимоги позивача про зарахування до суми боргу, в рахунок якої просить звернути стягнення на заставлене майно, суми нарахованих після 15.02.2012 року процентів, пені, штрафів задоволенню не підлягають, оскільки заявлені поза межею строку дії договору. Відтак, звернення стягнення на заставлене рухоме майно має бути здійснено для погашення суми боргу, яка визначена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2012 року і становить суму в 44030,85 дол. США. Вказана сума боргу до цього часу боржниками не погашена. Що стосується заяв представника відповідача [PERSON] і третьої особи [PERSON] про застосування позовної давності до вимог позивача, то суд прийшов до такого. Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов'язання" розділу І книги п'ятої "Зобов'язальне право" ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 "Припинення зобов'язання" ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності отримує захист від застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі статтею 28 Закону України "Про заставу" застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Отже, згідно із наведеним положенням Закону сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет застави сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що відповідно до п.6.8 кредитної угоди №0809/40 від 18.09.2008 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки встановлений сторонами тривалістю 5 років. З позовом про дострокове повернення кредитних коштів банк звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у березні 2012 року. З цим позовом банк звернувся до суду 10.05.2016 року (штамп на конверті), тобто в межах строку позовної давності, встановленого до основного зобов'язання. Оскільки строк позовної давності до основного зобов'язання не сплив, то в силу приписів ст.266 ЦК України, позовна давність не спливла і до додаткової вимоги (накладення стягнення на заставлене майно). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно, які носять немайновий характер. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378,00 грн. ( за ставкою на 10.05.2016р.). Сума переплаченого судового збору повертається позивачу за ухвалою суду на підставі письмового клопотання. На час закінчення розгляду справи такого клопотання від представника позивача до суду не надійшло.

Outcome: partial