Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом до [PERSON] в якому вказує, що 18.07.11р. відповідачем було вчинено правочин, яким є договір наступного змісту "Я [PERSON] даю гарантію [PERSON], що куплю їй квартиру (двухкімнатну) до 01 вересня 2011р.". Між нею та відповідачем виник спір щодо витлумачення змісту правочину є наведений вище договір від 18.07.2011р. . Суть правовідноси, що виникли між ними полягає в тому, що відповідач, щоб не виконувати подружніх обов"язків по утриманню непрацездатного подружжя зобов"язувався купити їй двухкімнатну квартиру, щоб вона окремо проживала . Вважає, що розписка від 18.07.2011р. в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України є првочином та договором, оскільки спрямована на набуття нею права вимагати придбання двохкімнатної квартири у відповідача та обов"язків для нього придбати квартиру для неї. Також вважає, що це не договір на утримання непрацездатної дружини, а договір гарантії і згідно ст.560 ЦК України може укладатись тільки банком або інша фінансова установа або страхова організація яки як гарант гарантує перед кредитором виконання боржником свого обов"язхку . Відповідач навмисно ввів її в оману та використав тяжкий стан інваліда другої групи, щоб не виконувати поджружніх обов"язків. Правочин від 18.07.2011р. це договір гарантії а не утримання непрацездатної дружини і на нього розповсюджуються вимоги цивільного законодавства що стосуються гарантії параграф 4 лави 49 ЦК України. Він (правочин) є недійсним в силу того що не відповідає а ні формі ані змісту, нотаріально не посвідчений, укладений фіктивно без наміру створити будь які юридичні наслідки. Просить суд винести рішення про тлумачення змісту правочину, а саме розписки від 18.07.2011р. в аспекті положень ЦК "Параграф 4 глави 49 ЦК України Гарантія" та суті купівлі двокімнатної квартири за цією розпискою вартістю еквівалентною 47727 доларів США у перерахунку на гривні . Визнати правочин угорду від 18.07.2011р. - Розписку згідно якої [PERSON] давав гарантію [PERSON], що купить їй квартиру (двухкімнатну) до 01 вересня 2011 року недійсною як таку що суперечить ЦК України, з підстав недодерження вимог та є нотаріально не посвідченим, а також як правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, є фіктивним, та як правочин, який вчинено під впливом помилки, а також під впливом обману, та під впливом тяжких обставин, та є удаваним. Представник позивача, позов підтримав просив суд його задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив позов, просив суд відмовити в позові з підстав викладених у запереченні на позовну заяву. Для проведення судових дебатів в судове засідання не з"явився надав суду заяву в якій просив суд провести судове засідання у його відсутність. У запереченні на позовну заяву відповідач [PERSON] вказав, що станом на 18.07.2011 року він з позивачем вже проживали окремо, не вели спільного господарства та бюджету, не підтримували подружніх стосунків, втратили один до одного почуття любові та поваги. У зв'язку з цим постало питання про їх офіційне розлучення та розподіл спільного сімейного майна, в тому числі: будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництва, за адресою: м.Рівне, вул.Київська, 119А. Оскільки, незавершене будівництво розташоване на його особистій приватній земельній ділянці, набутій ним ще до одруження, поряд з проживанням його батьків, він запропонував позивачці залишити за ним незавершене будівництво, а їй, взамін її частини спільного сумісного майна, запропонував купити двох - кімнатну квартиру. У зв'язку з цим ним була написана відповідна розписка, за тлумаченням змісту якої позивач звернулася до суду. В подальшому [PERSON] відмовилася від запропонованих ним для неї варіантів житла. При цьому, сама будь-яких конкретних побажань щодо можливих районів місцезнаходження квартири, поверховості, стану житла, тощо не висказала. Розділити спільне сумісне майно за домовленістю між собою вони не змогли. Рішення Рівненського міського суду від 11.08.2012 р. (суддя Цвіркун О.С.) у цивільній справі №1715/7901/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання майна спільною сумісною власністю підтверджує, що він повторно пропонував сплатити позивачці ? вартості самих будівельних матеріалів або купити їй двохкімнатну квартиру. Оскільки вони знову не знайшли згоди між собою, суд визнав право кожного із них за ? вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництва по [ADDRESS]. Тому, його розписку від 18.07.11 року відповідно до ст.635 ЦК України просить вважати саме як попередній договір міни. Розуміє, що відповідно до ст.ст.207, 208, 209 ЦК України попередній договір міни нерухомості повинен бути нотаріально посвідченим і вони цю форму не дотримали. Однак, ця розписка відповідала його справжній волі, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка від нього не залежала. Це було пов'язане саме з відмовою в подальшому позивачки від правочину міни, вона ж порушила умови угоди та безпідставно відмовилась від укладення з ним договору міни. Через відмову від правочину міни, права жодного із них не були порушені. Тому вважає, що на даний час цей правочин є неукладеним. Будь-якої мови про те, що шляхом придбання квартири він зобов'язався утримувати непрацездатну дружину, не було і не могло бути. Позивачка з 01.10.2010 року по даний час працює в ДП «Торговий дім «Теплотранссервіс» м.Рівне на посаді начальника відділу розрахунків з населенням, і якщо вірити наданої нею до іншої позовної заяви копією довідки про доходи, отримувала достойну для проживання платню. Тому, потреби у її утриманні як непрацездатної не було і не має. Крім того, така потреба не випливає ні із закону, ні із правочинів. Заслухавши сторін в судовому засіданні, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає в позові відмовити повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 18.11.2001 року зареєстрували шлюб у відділі РАГС м.Рівне . 22.02.2012 року Рівненським міським судом їх шлюб було розірвано. В період вказаного вище шлюбу [PERSON] написав розписку для [PERSON] слідуючого змісту, " Я [PERSON] даю гарантію [PERSON], що куплю їй квартиру (двухкімнатну) до 01 вересня 2011 р. 18.07.2011р.". Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що "відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ). Статтею 213 ЦК України визначено, що тлумаченню підлягає правочин, який вчинений. Із встановленого судом слідує, що правочин, на який посилається [PERSON] не вчинений, тому він не підлягає тлумаченню. Отже, підстав для визнання правочину (розписки відповідача) від 18.07.2011 року недійсним не має, оскільки він не є укладеним. Як наслідок не може бути визнаним фіктивним, вчинений під впливом помилки, обману, тяжких обставин чи таким, що є удаваним. Крім того, доказування у цій справі сторони позивача грунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд дійшов висновку у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] слід відмовити повністю. В зв»язку із звільненням позивача від оплати судового збору як інваліда 2 групи, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір", судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed