Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням квартири [ADDRESS] шляхом виселення. Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 13.03.2006 року. Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані його дружина [PERSON] та малолітній син [PERSON]. [PERSON] є рідним братом матері позивача. У 2008 році батьки позивача та [PERSON] в усній формі домовились, що останній зі своєю сім"єю тимчасово (до прохання про виселення) проживатиме у спірній квартирі, оскільки, на той час не мав іншого житла. Оскільки, у 2011 році позивач [PERSON], одружився, а 20.06.2012 року у нього народився син, то у його сім"ї виникла необхідність у житлі. Проте, як на усні так і на письмові звернення щодо виселення із квартири [ADDRESS] відповідачі [PERSON] та [PERSON] не реагували, у зв"язку з чим, позивач звернувся з позовом до суду, яким просить зобов"язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.12.2014 року до участі в розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, оскільки в спірній квартирі окрім відповідачів проживає їхня малолітня дитина [PERSON], [INFO] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. [PERSON] суду повідомила, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] була усна домовленість про надання останньому в найм житла на підставі безстроковості, безоплатності у зв"язку з чим в 2004 році відповідач вселився у квартиру [ADDRESS]. Оплату за квартиру за ввсесь час проживання у ній здійснює відповідач. На момент прийняття спадщини позивачу було відомо про факт проживання у даній квартирі відповідача з родиною. Тобто, позивач, отримавши у спадок вказану квартиру, набув право власності на квартиру з мешканцями. Крім цього, відповідач не заперечує щодо права власності позивача на квартиру [ADDRESS] і не обмежує його у користуванні житловим приміщенням. Це підтверджується тим, що позивач здійснює реєстрацію осіб у вказаній квартирі. Позивачем не повідомлялось відповідача про розірвання договору найму та про звільнення спірної квартири, направлена нотаріусом заява з вимогою про звільнення квартири до відповідача не надходила, а тому на момент звернення позивача до суду його майнові права не порушувались, у зв"язку з чим позов не підлягає до задоволення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дутчак І.В. суду повідомила, що з 2012 року позивач разом із родиною зареєстрований в квартирі [ADDRESS]. Однак, власник немає доступу до цього житла, не може ним користуватися, оскільки, існують перешкоди. Сім"ї відповідача [PERSON] належить на праві приватної власності трьохкімнатна квартира [ADDRESS]. Писилання відповідача [PERSON] що дана квартира не придатна для проживання не заслуговує на увагу, оскільки, до 05.02.2015 року відповідачка [PERSON] із малолітньою донькою [PERSON] були зареєстровані в іншому житлі, а отже у сім"ї [PERSON], окрім вказаної вище квартири є також можливість проживати у іншому житлі, де були зареєстровані відповідачка [PERSON] із малолітньою донькою [PERSON]. Зауваження представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] про те, що позивачу не чиняться перешкоди у користуванні квартирою є неправдивими, оскільки, ключів від спірної квартири у позивача немає, він є власником, проте ані користуватись, ані розпоряджатись нею він невзмозі. На даний час квартирою користується відповідач, але по суті він має статус тимчасового мешканця, має право користуватися квартирою до тих пір доки на це буде воля власника квартири. А тому, вважає, що права [PERSON] є порушеними, а позов підставним та таким що підлягає до задоволення. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] проживає в [ADDRESS], проте, чи є він власником даної квартири та чи має відповідні на те документи їм не відомо. Стверджують, що [PERSON] проживає у квартирі своєї бабусі та після її смерті приблизно у 2003-2004 роках проводив капітальний ремонт квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що разом із своїм батьком [PERSON], його дружиною та малолітньою сестрою проживають по [ADDRESS] за усною домовленістю з прабабцею. Проте, за заповітом дана квартира належить [PERSON], її двоюрідному брату, а квартира - на вулиці Незалежності належить її батьку. Свідок стверджує, що вона прописана в квартирі її матері, а де прописаний її батько із своєю сім"єю не знає, можливо на квартирі по вул. Незалежності. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 13.03.2006 року реєстраційний номер 3-572, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. (а.с.9). З 19.05.2006 року позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Крім нього, з 11.07.2012 року у вказаній квартирі зареєстровані дружина [PERSON], син [PERSON], що підтверджується довідкою №02-02/2607 про склад сім"ї від 05.08.2014 року (а.с.10). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач із сім"єю проживає у квартирі [ADDRESS] за усною домовленістю із гр. [PERSON] У відповідача у власності є трьохкімнатна квартира [ADDRESS], де з 05.02.2015 року також зареєстровані відповідачка [PERSON] та донька [PERSON], [INFO] Дані факти не заперечують усі учасники процесу, отже вони доказуванню не підлягають. З 2012 року у зв"язку з одруженням, а потім і народженням сина позивач [PERSON] неодноразово в усній формі звертався до відповідача [PERSON] з вимогою про звільнення належної йому квартири, проте, жодних дій зі сторони відповідача зроблено не було. Внаслідок цього, 04.07.2014 року позивач звернувся з заявою до нотаріуса про передання гр. [PERSON] заяви з вимогою про звільнення квартири [ADDRESS] належної йому на праві приватної власності (а.с.12). На виконання вказаної заяви, 04.07.2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу на адресу [ADDRESS] громадянину [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, було відправлено заяву [PERSON] Гр. [PERSON] за одержанням вищевказаного листа до приміщення Укрпошти не звернувся, в зв"язку з чим, 06.08.2014 року лист за закінченням терміну зберігання, було повернуто до приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО [PERSON] У зв"язку з наведеним гр. [PERSON] було рекомендовано для вирішення спору звертатись до судових органів (а.с.13). Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Оскільки, економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція України, Цивільний кодекс України надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК України закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). До основних речово-правових засобів захисту належать в т.ч. негаторний позов - усунення перешкод у здійсненні власником права власності. Стаття 383 ЦК України визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов'язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов'язаних із проживанням у ньому. За вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Суд приходить до висновку, що власник житла позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, шляхом виселення. Виселення є наслідком при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та втрату права на житло. Виселення є категорією житлового законодавства, а тому предметом доказування в даному спорі є відсутність у відповідача права на проживання, користування та розпорядження спірною квартирою. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved