Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач уклали кредитний договір № б/н від 18.03.2013р., за умовами якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 300,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач неналежно виконує свої зобовязання за договором та допустила виникнення заборгованості, яка станом на 31.08.2017р. становить 44 056 грн.46 коп., що позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку, а також, стягнути судові витрати по справі. Позивач не направив в судове засідання свого представника, подали суду заяву де просять справу розглядати без участі їхнього представника, та направили відповідь на відзив. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, подала відзив та просила залишити позов без задоволення, застосувати строки позовної давності. Відповідно до положення ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З позовних вимог вбачається, що 18.03.2013 року між сторонами був укладений договір № б/н відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту - банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Позивач зазначає, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь- якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання Банківських послуг. Також, позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил лаяння банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Позивач зазначає, що в звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором за відповідачем станом на 31.08.2017 року рахується заборгованість 44 056 грн.46 коп., яка складається з наступного: 3 723,06 грн.- заборгованість за кредитом; 34 478,60 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 280,68 грн.- заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських пслуг: 500 грн. штраф (фіксована частина; 2074,12 грн. щтраф (процентна складова). Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач суду пояснила, що між відповідачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», дійсно, було укладено договір на отримання кредиту шляхом відкриття платіжної картки та перерахунок на неї коштів, що мало місце 18.03.2013 року. Але відповідач не погоджується з вимогами позивача, оскільки не має боргових зобовязань перед позивачем та розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу. Відповідно до розрахунку заборгованості, що поданий банком процентна ставка за кредитом була такою: з 18.03.2013 року по 29.08.2014 року - 30% річних, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року- 34,8% річних, з 01.04.2015 року по 31.08.2017 року - 43,2%. Вказані процентні ставки застосовувались як до поточної, так і до простроченої заборгованості. Щодо збільшення відсоткової ставки банк нічого не пояснював. Крім того, відповідач вказала, що позивач безпідставно заявляє одночасного вимоги про стягнення штрафу у вигляді і фіксованої частини, і процентної складової, що суперечить висновку та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року № 62003цс15, яка згідно зі ст. 18 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідач вказала, що заборгованість за кредитом відсутня, а також банк безпідставно списав з її поточного рахунку суму коштів у розмірі 3 470,20 грн., про що відповідачем було подано заяву-претензію до банку. Крім того, відповідач в судовому засіданні вказала на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки останній платіж був здійснений відповідачем 24.06.2014 р., а звернувся позивач з даним позовом 02.10.2017 р. Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення Відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Одночасно зауважили, що ЗУ Про захист прав споживачів не поширюється на спірні правовідносини. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто відповідач не правомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. Підписавши Анкету-Заяву відповідач підтвердила, що була ознайомлений з умовами кредитування та погодилася з ними. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Зауважили, що наданий відповідачем розрахунок заборгованості не може бути прийнятий судом як належний, оскільки відсутні відомості, щодо наявності у відповідача спеціальних фахових знань для здійснення такого розрахунку. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з наступного. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), «відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту. Перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути повязаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Беручи до уваги, що остання проплата відповідачем була здійснена 24.06.2014 року та згідно деталізованого розрахунку операцій по даному кредитному договору, наданого ПАТ КБ «Приватбанк», - з 31.07.2014 року позивач провів операцію по списанню процентів за прострочений кредит і, в подальшому з грудня 2014 року прослідковується нарахування відповідачу штрафних санкцій, а отже, у позивача з 31.07.2014 року виникло право на звернення до суду з даними позовними вимогами, а звернувся позивач до суду 02.10.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в звязку зі спливом строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed