Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач зазначає, що від зареєстрованого 19 лютого 2011 року Дольською сільською радою Любешівського району шлюбу між нею та відповідачем [PERSON], який рішенням Любешівського районного суду від 05 вересня 2012 року було розірвано, у них [INFO] року народився син [PERSON]. Подружні відносини між ними належним чином не склалися, [PERSON] після розірвання шлюбу проживає окремо і з цього часу відповідач жодного разу не відвідав сина, не цікавиться його долею, не бере участі у його вихованні та утриманні. Позивач вказує, що неповнолітній [PERSON] проживає разом із нею в [ADDRESS], тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], оскільки відповідач упродовж останніх чотирьох років не виконує свої батьківські обов"язки щодо дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги збільшила, просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], стягнути з нього судові витрати, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., вказуючи, що вона ніде не працює, самостійно забезпечити дитині належні умови життя не може, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча має таку можливість, оскільки працює на нерегулярних сезонних роботах в м. Київ. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно свого сина [PERSON], позов про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] не визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача - органу опіки та піклування Любешівської державної районної адміністрації Волинської області - Токар А.В. вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення. Частиною 1 ст. 13 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України встановлено, що батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 15 та 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз"яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об"єктивного з"ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов"язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її всебічний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загально визначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіту. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов"язками. В суді встановлені наступні факти та обставини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року і його батьками є [PERSON] та [PERSON] Згідно рішення Любешівського районного суду від 05 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON]., зареєстрований 19 лютого 2011 року у Дольській сільській раді Любешівського району, актовий запис № 1 - розірвано. З характеристики Дольської сільської ради Любешівського району вбачається, що [PERSON] на даний час проживає в [ADDRESS] разом із сином [PERSON] та сім"єю своїх батьків. За час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе з позитивної сторони, сама виховує свого сина, веде догляд за своїм 80-ти річним дідусем. Любешівська державна районна адміністрація Волинської області як орган опіки та піклування у своєму висновку від 31 серпня 2016 року зазначила про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його сина [PERSON] При цьому констатовано, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні свого сина та належному виконанні своїх батьківських обов"язків. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ствердили, що відповідач [PERSON] з 2012 року не проживає разом із [PERSON], не займається вихованням та утриманням свого сина [PERSON], не цікавиться його життям, не забезпечує, не спілкується, не піклується про нього, таким чином свідомо нехтує батьківськими обов"язками щодо неповнолітнього сина, ухиляється від їх виконання. Враховуючи досліджені судом докази, процитовані положення закону, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки в суді доведено, що з 2012 року відповідач [PERSON] свідомо нехтує батьківськими обов"язками щодо неповнолітніх сина [PERSON], ухиляється від їх виконання і визнав це в суді, а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Згідно зі ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України, аліменти можуть бути присуджені судом у твердій грошовій сумі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] з 2012 року проживає із матір"ю [PERSON], яка фактично опікується ним, здійснює догляд, забезпечує його матеріальні потреби. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не заперечував, що має мінливий нерегулярний дохід, оскільки працює на сезонних роботах у м. Київ. Відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням зазначених обставин, інтересів неповнолітньої дитини, яка має незадовільний стан здоров"я і потребує постійного лікування, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст. 7 СК України, а також те, що аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов'язання, суд приходить до висновку про визначення аліментів на дитину, які підлягають стягненню з відповідача, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. При цьому застосуванню не підлягають положення ч. 2 ст. 182 СК України, оскільки мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України, а у даній справі суд визначає розмір аліментів саме в порядку ст. 184 СК України у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку аліменти необхідно стягнути з 07.11.2016 року, тобто з дати подання позивачем [PERSON] заяви про збільшення позовних вимог, а саме позову про стягнення аліментів. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved