Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

03 листопада 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідача на її користь на утримання їх повнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 600,00 грн щомісяця на період його навчання у Черкаському державному технологічному університеті. Свої вимоги мотивувала тим, що їх син [PERSON] навчається на другому курсі університету з денною формою навчання і у зв"язку з навчанням потребує матеріальної допомоги від батьків. Самостійно утримувати сина, вона можливості не має, так як отримує мінімальну заробітну плату та має на утриманні молодшого сина [PERSON], 2004 року народження, а Відповідач, після досягнення сином повноліття, припинив сплату аліментів і з 17 липня 2013 року матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним, працює і має можливість надавати таку допомогу. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], мешканця [ADDRESS], аліменти на користь його сина [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 ( п"ятсот грн.) щомісячно до закінчення навчання сином, але не більше ніж до досягнення 23-річного віку, починаючи з 03 листопада 2014 року. Також, стягнуто на користь держави судовий бір у розмірі 243,60 грн та допущено негайне виконання рішення суду щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити повністю, вказуючи, що він матеріальну допомогу сину надає добровільно. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було порушено норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст.182,198,199,200 СК України, оскільки не з"ясовано і не встановлено можливість відповідача надавати сину допомогу у розмірі 500,00 грн щомісячно, а також, не враховано, що син навчається і проживає не з позивачкою, а окремо - у [ADDRESS] і особисто сам з позовом не звертається. Також, [PERSON] вважає, що усупереч ст.60 ЦПК України, позивачкою не доведено факту порушення її прав особисто або прав сина, який навчається та у зв"язку з цим потребує більшої матеріальної допомоги, ніж та, яка йому надається відповідачем. Також, вказує, що суд не дав належної оцінки доказам, з яких убачається, що на день ухвалення рішення син знаходиться на його повному забезпеченні, тобто, що він його утримує у добровільному порядку. Також у апеляційній скарзі йдеться про порушення судом першої інстанції ст. 31 та ст.213 ЦПК України. Зокрема, про безпідставність твердження суду , що позивачка у судовому засіданні змінила позовні вимоги, зменшивши розмір аліментів стягнення з 600,00 до 500,00 грн, та про невідповідність самого судового рішення вимогам ст. 213 ЦПК України, оскільки відсутні мотиви, з яких суд виходив, визначаючи розмір щомісячних аліментів саме у 500,00 грн. Безпідставним, апелянт вважає твердження суду про те, що він частково позов визнав, фактично ж він визнав лише свій обов"язок матеріально допомагати сину в період його навчання. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу, [PERSON] просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, так як доводи апеляційної скарги не спростовують законності оскаржуваного рішення. У судовому засіданні апелянт скаргу підтримав, пославшись на наведені у ній доводи, зокрема, про перерахування особисто коштів на картковий рахунок сина у листопаді 2014 року та про придбання ноутбука з сумкою для нього, надавши суду на підтвердження цих доводів оригінали товарного чека № 3116 від 12.09.2013 року на суму 5781.00 грн і видаткову накладну на 150,00 грн., а також, квитанції про перерахування на картковий рахунок сина 05.11.2014 року-100,00грн, 06.11.2014 року - 300.00грн,11.11.2014 року 150.00 грн та 20.11.2014 року - 150.00 грн.( а.с.56,59-62). Також, стверджуючи, що син не бажає стягувати з нього аліменти, заявив клопотання про допит апеляційним судом у якості свідка сина [PERSON], оскільки у суді першої інстанції його клопотання про залучення повнолітнього сина у справу в якості третьої особи було відхилене. Позивачка рішення суду першої інстанції просила залишити без змін та пояснила, що відповідач лише після звернення її до суду перерахував сину певні кошти, але, до цього часу, від надання матеріальної допомоги сину у період навчання, ухилявся, ноутбук для сина був придбаний за спільні їх кошти, також за спільні кошти оплачено проживання у гуртожитку в 2013 році. [PERSON] також пояснила, що клопотання про зменшення позовних вимог вона у суді не заявляла, але не заперечувала щодо стягнення аліментів у розмірі 500.00 грн. Допитаний у апеляційному суді в якості свідка [PERSON], після роз"яснення йому положень ст. 63 Конституції України, ст. 385 та 384 КПК України заявив про бажання свідчити і пояснив, що він навчається в Черкаському університеті, в гуртожитку проживає тимчасово, але постійним місцем його проживання є будинок, в якому він проживає з матір"ю, витрати в період навчання значні, отже він потребує матеріальної допомоги від батьків. Оскільки мати йому купує та передає в гуртожиток продукти, одяг і все необхідне для проживання і навчання, крім того, матеріально утримує його , коли він буває вдома, він не заперечує щодо стягнення аліментів саме на її користь і позов матері вважає обґрунтованим, його стипендія у 800,00 грн та допомога матері не покривають всі необхідні витрати, крім того, в 2015 році він не зможе отримувати стипендію за результатами зимової сесії. Також, свідок повідомив, що батько у листопаді 2014 року перерахував на його картковий рахунок кошти , а ноутбук вони купували з батьком спільно, тобто, частково гроші батьку він повернув, за гуртожиток у 2013 році батьки оплатили спільними коштами, а за 2014 рік гуртожиток ще не оплачено. На період зимових канікул він буде проживати вдома, але змушений буде з"являтись в університеті для погашення заборгованості по окремим предметам, крім того, йому необхідно купити зимові речі, одяг, отже, допомога від батька також потрібна. Якщо, він зможе працевлаштуватись , то буде працювати , але поки що, такої можливості у нього не було. Вислухавши доповідь судді, пояснення сторін та свідка, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень, перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким, суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони, посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Усупереч вимогам п.4 ст.10 ЦПК України, суд не вжив заходів для повного, всебічного та об"єктивного з"ясування обставин справи, не забезпечив дотримання вимог ст. 212 ЦПУ України щодо оцінки всіх доказів у їх взаємозв"язку та, задовольняючи позов [PERSON] на підставі ст.ст.199,200 СК України, виходив з того, що позивачкою надано достатньо доказів на обґрунтування своїх вимог та тих обставини, на які вона посилається. Проте, такий висновок суду першої інстанції частково грунтується на не вірно та не повно встановлених обставинах, що вплинуло на правильність вирішення спору по суті, зокрема, щодо висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, та щодо стягнення аліментів на користь [PERSON], який у справі не являвся ні стороною, ні третьою особою із самостійними вимогами, а також, щодо періоду стягнення аліментів. Так, стягнувши аліменти у розмірі 500,00 грн , та вказавши, що позивач розмір позовних вимог зменшила у судовому засіданні, суд помилково, пояснення позивачки про можливе зменшення розміру аліментів на розсуд суду, витлумачив, як процесуальну дію про зменшення розміру позовних вимог. Також, стягнувши з [PERSON] по 500,00 грн щомісячно, починаючи з 03 листопада 2014 року, суд не звернув уваги на документально підтверджений факт, що до 13.11.2014 року відповідачем було перераховано сину 550,00 грн.( а.с.17-19). Відповідно до ч.1 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Апеляційним судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON], навчається в Черкаському державному технологічному університеті з денною формою навчання, у першому семестрі 2014 року отримував стипендію 800,00 грн, проживає у гуртожитку, вартість проживання на рік становить 2500,00 грн, за 2014-2015 навчальний рік повністю гуртожиток не оплачено, за 2013 рік оплату за гуртожиток здійснено батьками спільно. Встановлено також, що витрати [PERSON] на період навчання складаються з оплати харчування ( в середньому 10-15 грн за обід), частково придбання одягу, підручників, користування Інтернетом, телефоном, оплати проїзду з дому( м. Прилуки) до м. Черкаси та у зворотньому напрямку. В період канікул він не працює, так як не має такої можливості. [PERSON] матеріальну допомогу за 2014 рік сину надавав лише у листопаді 2014 року ( всього 700 грн). Встановлено, що відповідач є працездатним, являється фізичною особою - підприємцем, має дохід від підприємницької діяльності, так, згідно Податкової декларації за 9 місяців 2014 року мав дохід 14 710,00 грн( а.с.57-58). Тобто, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач має можливість надавати сину матеріальну допомогу на період його навчання до досягнення 23 років, та що ця допомога може бути у розмірі 500,00 грн щомісячно, на думку апеляційного суду відповідають положенням ст.199 СК України з врахуванням вимог ст. 182 СК України і ґрунтується на наявних у справі доказах. У той же час, враховуючи, що позов було заявлено про стягнення 600,00 грн щомісячно ( а.с.1) та враховуючи, що до 13 листопада 2014 року відповідачем було сплачено сину 550,00 грн ( а.с.17-19), крім того, що [PERSON] не являєвся у даній справі процесуальною особою, яка приймала участь у справі,апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду змінити в частині періоду стягнення аліментів та щодо особи стягувача, а також, щодо обсягу задоволених вимог. Виходячи з змісту ч. 3 ст. 199 СК України, а також, враховуючи встановлені апеляційним судом обставини щодо права одного з батьків звертатись з позовом, та з врахуванням думки самого [PERSON], який особисто позов не заявляв, апеляційний суд вважає за можливе, стягнення аліментів проводити саме на користь позивачки, але в інтересах [PERSON], який навчається і потребує матеріальної допомоги на період навчання. Доводи апелянта про відсутність у [PERSON] права на особисте звернення до суду з таким позовом, не заслуговують на увагу, оскільки вони грунтуються на помилковому розумінні змісту ч.3 ст.199 СК України. Так, саме ч.3 ст. 199 СК України встановлено, що право на звернення з позовом до суду має той з батьків з ким проживає дитина, або самі дочка чи син, які навчаються. Твердження апелянта про наявність у сина права отримувати матеріальну допомогу від батьків лише на період учбового процесу, але не в період канікул, також є помилковими, оскільки виключення періоду канікул з загального періоду стягнення аліментів, законодавством, яким регулюються спірні питання, не передбачено. Лист Міністерства юстиції України, на який посилається апелянт, не спростовує положення ст. 199 СК України. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі положень пунктів 1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial