Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

У кінцевій редакції позову проти [PERSON], Ради та Виконкому [PERSON] просить визнати незаконним рішення Виконкому від 20.02.2003 №26 «Про списання житлових будинків» в частині списання житлового будинку [ADDRESS], визнати незаконним рішення сесії Ради від 27.12.2006 «Про надання земельної ділянки під забудову», на підставі якого [PERSON] отримав у власність земельну ділянку, скасувати державний акт на цю ділянку. Вимоги мотивовані незаконним списанням житлового будинку, що належав позивачу, як спадкове майно та був розташований на спірній земельній ділянці. А також порушенням Радою встановленого порядку безкоштовної передачі земельної ділянки у власність відповідачу, на якій був розташований спірний житловий будинок, з порушенням встановленого порядку, без розробки технічної документації. Зважаючи на те, що про існування наведеного рішення Виконкому дізнався лише під час розгляду даної справи, а також за відсутністю усталеної практики щодо розгляду подібних справ, просив взнати поважними причини пропуску строку на захист своїх інтересів в суді. Позов було підтримано позивачем та його представником. Пояснили, що садиба за адресою [ADDRESS] належала спадкодавцю [PERSON] - бабусі [PERSON] Позивач у відповідності до ст.549 ЦК України (в редакції закону 1964 року) прийняв спадщину, що підтверджується судовим рішенням, а тому будинок належить йому. З причин незаконних дій Ради та виконкому позивач був позбавлений можливості отримати свідоцтво на спадок та належним чином зареєструвати у відповідних органах своє право власності. Однак такого права він не позбавлений до тепер. Виконком безпідставно списав даний будинок, як такий, що не придатний для експлуатації. У подальшому Рада надала у власність [PERSON] земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, незважаючи на те, що позивач користувався цією земельною ділянкою, сплачував податки на землю, а [PERSON] просив Ради виділити земельну ділянку під будівництво бані, кіоску, аптеки. Внаслідок незаконного рішення Ради відповідач став власником і спадкового майна позивача. Зважаючи на те, що зі змістом рішення Виконкому позивач ознайомився лише під час розгляду даної справи вважають що строк на захист своїх інтересів в суді ним не порушений. [PERSON] та його представник позовні вимоги заперечували, стверджували, що право власності на землю набуто відповідачем правомірно. Визнали, що спір стосується саме земельної ділянки за адресою [ADDRESS], на якій знаходиться одна капітальна будівля до 1941 року забудови, яке не є житловим будинком. Вказували, що технічна документація за рішенням Ради позивачем розроблялася, однак якою саме організацією і де зараз документація знаходиться їм невідомо. Також наполягали, що факт прийняття позивачем спадщини не свідчить про належність цієї будівлі позивачу без відповідного свідоцтва. Власником земельної ділянки є відповідач і ця будівля належить йому. Просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач звертався до суду із позовами в порядку адміністративного судочинства і відмовити у задоволенні позову. Сільський голова звернувся з клопотанням про розгляд справи буз участі представника Ради, позов визнав. У письмових поясненнях зазначив, що житловий будинок по [ADDRESS] за по господарськими книгами дійсно рахувався за бабусею позивача [PERSON] як за власником. Після смерті останньої [PERSON] спадщину прийняв, доглядав за будинком, садом, обробляв земельну ділянку, сплачував земельний податок. Рішення виконкому про списання будинку [ADDRESS] не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він не перебував у комунальній власності, не був взятий на облік Радою. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на засадах змагальності та диспозитивності. Рішенням Житомирського районного народного суду від 08.06.1987 року було встановлено, що спадкодавець [PERSON], яка померла [INFO], у заповіті визначила саме позивача спадкоємцем свого майна, у тому числі житлового будинку, в с. Березівка (а.с. 45-46). З довідки адресного бюро вбачається, що спадкодавець була зареєстрована в житловому будинку в [ADDRESS] (а.с.47). Іншим рішенням цього суду від 04.06.2007 встановлено, що спадкодавець була власником цього житлового будинку, а також встановлений факт прийняття спадщини [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, у вигляді зазначеного житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.2 ст. 61 ЦПК України). А тому суд вважає доведеним, що житловий будинок по [ADDRESS] належав спадкодавцеві, а позивач у відповідності до ст.549 ЦК України, в редакції закону 1964 року, чинним на час відкриття спадщини, прийняв її. Згідно зі ст.548 ЦК (1964 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття. Видача свідоцтва про право на спадщину,спадкоємцю,який прийняв спадщину, строком не обмежена. Згідно з даними земельно-шнурових книг за 1958-1963, 1963- 1970, 1973 -1991 рр. за спадкодавцем [PERSON] в с. Березівка, радгосп Черемошне, розділ робітники і службовці, рахувалася земельна ділянка площею 0,15 га, ( 0, 01 га під будівлею,0,14 га - під городами ) за адресою: [ADDRESS], що підтверджується архівним витягом та відомостями погосподарських книг за 1986-2005 рр.(а.с. 94, 100-101). Відповідно до ст. 20 ЗК УРСР у редакції закону від 18.07.1970 року (чинної на час відкриття спадщини) право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Земельна шнурова книга, це є книга для обліку земель безстрокового і довгострокового користування сільськогосподарських підприємств, яка була затверджена Держпланом СРСР і ЦСУ СРСР 22.09.1962 року. Рішення про припинення права на користування земельною ділянкою спадкодавцем, радгоспом не приймалося (ст.36 ЗК УРСР ). Отже, спадкодавець на законних підставах користувалася спірною земельною ділянкою. Статтею 106-1 цього Кодексу передбачалося, що у випадках переходу в спадщину права власності на розташований у сільському населеному пункті жилий будинок до спадкоємців, останнім надавалася для користування земельна ділянка для утримання жилого будинку і виробництва сільськогосподарської продукції в порядку і розмірах, що визначаються законодавством Союзу РСР. Таким чином, позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину на законних підставах користувався спірною земельною ділянкою та сплачував земельний податок (а.с. 95-99), а лист сільського голови від 05.05.2009, адресований відповідачу не відповідає дійсності (а.с.38) Оскаржуваним рішенням Виконкому №26 від 20.02.2003, з посиланням на п.п.б, 5 ст. 30 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", було списано декілька житлових будинків, з причин їх незадовільного стану, у тому числі й спадковий будинок [ADDRESS](а.с. 71). Поряд з цим, у контексті наведеної норми Закону виконкомам рад делеговані повноваження щодо " обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням об'єктів, що перебувають у комунальній власності. Наведене кореспондується із чинною на час виникнення спірних правовідносин Постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 р. N 189 " Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання", якою встановлено, що жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам інженерно - технічними службами із залученням фахівців та за участю громадськості. Якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. У разі непридатності для проживання жилого будинку (жилого приміщення) та неможливості використання в інших цілях приймається рішення про знесення цього будинку ( п.п.1,5,12). З огляду на те, що відповідачі не представили належних та допустимих доказів про перебування спірного житлового будинку у комунальній власності або взяття його на баланс Ради на час прийняття рішення, наявного у справі висновку експерта, що спірний будинок підлягав ремонту тощо суд вважає, що наведене рішення прийняте з перевищенням повноважень Виконкому та з порушенням вимог ст.19 Конституції України, яка зобов"язує органи самоврядування діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, а тому підлягає скасуванню. Як вбачається зі змісту рішення 7 сесії 5 скликання Ради від 27.12.2006, за заявою [PERSON] про надання йому земельної ділянки для будівництва бані, перукарні та аптечного кіоску було вирішено передати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без зазначення адреси (а.с. 7). Згідно зі ст. 118 ЗК України (яка діяла на час прийняття рішення) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні подає заяву до відповідної ради, рішення останньої приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів. Громадяни, заінтересовані в одержанні безоплатно у власність земельну ділянку із земель комунальної власності для іншої мети також подають заяву до відповідної ради, яка у разі згоди надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Усупереч цим вимогам, спірна земельна ділянка у користуванні відповідача не перебувала, із заявою про передачу йому земельної ділянки у власність саме для будівництва та обслуговування житлового будинку останній не звертався, технічну документацію не виготовляв (а.с. 60), доказів про розробку проекту відведення суду також не представив. Поряд з цим на підставі рішення Ради [PERSON] виготовлено державний акт серії ЯГ №789748, на земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS], за кадастровим номером 1822080300:05:001:0056 (а.с. 8). А тому твердження позивача, про порушення Радою встановленого порядку безоплатної приватизації спірної земельної ділянки є слушним. У ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що кадастровий номер земельної ділянки це індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором при державній реєстрації. Сторони в судовому засіданні на підставі даних публічної кадастрової карти визнали, що спірна земельна ділянка знаходиться за тією ж адресою, де розташоване спадкове майно позивача, з висновку експерта також вбачається, що земельна ділянка, на яку виданий оскаржуваний державний акт, знаходиться в [ADDRESS], на якій знаходиться один житловий будинок до 1941 року забудови, елементи якого в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, (а.с.31-37). За правилами ч.1 ст. 61 ЦК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Таким чином, державний акт суперечить п.2,6 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 оскільки на план не перенесена наявна забудова на земельній ділянці. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, відповідно до положень ч. 3 ст. 152 ЗК України здійснюється у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. А тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам ЦК України та ЗК України, і узгоджується з правовою позицією ВССУ, викладеною в ухвалах від 11.05.2012 та від 06.07.2011. Відповідно до ч.1 ст. 268 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідачі не надали доказів, що позивач отримував оскаржуване рішення виконкому про списання спірного житлового будинку. Навпаки на звернення позивача з приводу цього житлового будинку рада повідомляла, що виконком не вирішує таки питання (а.с. 49,50). Окрім цього в силу ч.4 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним акту органу самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. До того ж вимоги [PERSON] та його представника про відмову у позові як за безпідставністю так і за спливом строку давності є взаємовиключними. За результатами визначення фізичного зносу спірного житлового будинку судовий експерт (2012 рік)дійшов висновку, що елементи будівлі в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту. На час обстеження воно було не опалюваним та не призначеним для цілорічного проживання і не є житловим приміщенням. Проте у технічному паспорті, виготовленому органом БТІ ( 2009 рік) зазначений житловий будинок, з житловою площею 19,4 кв.м. житлової площі за будівельною вартістю 12 870 грн.(а.с.31-37, 40-42). А тому суд погоджується з доводами позивача, що з причин тривалих судових спорів, передачі земельної ділянки відповідачу, браком коштів він був позбавлений можливості утримувати спірний житловий будинок та вживати заходи від його руйнування.

Outcome: approved