Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

23.07.2015 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 118125,06 дол. США та 3275018,47 грн. за кредитним договором № 34-06-Идт/02 від 08.09.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 44,80 кв.м., житловою площею 28,50 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 08.09.2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 34-06-Идт/02, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 69 800,00 дол. США, зі сплатою відсотків протягом першого фактичного року кредитування 10,60 процентів річних, а протягом наступних фактичних років кредитування 11,60 процентів річних, на строк до 07.09.2021 року, які відповідач зобов'язалася повернути в повному обсязі. Також зазначає, що з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки від 08.09.2006 року передала в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру загальною площею 44,80 кв.м., житловою площею 28,50 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається, що через неналежне виконання умов Договору у відповідача станом на 25.02.2015 року утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 118125,06 дол. США та 3275018,47 грн., яка складається з: основного боргу - 66566,95 дол. США; відсотки за користування кредитним договором - 51558,11 дол. США; нараховані щомісячні комісії - 46620,56 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, щомісячні комісії - 3228397,91 грн. Позивач вважає, що через неналежне виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою, позивач набув право для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем право власності на предмет іпотеки. Також, позивач вважає, що відповідач відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» має бути виселена з квартири за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, просив позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату та час слухання справи, про причини неявки суд до відома не поставила. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 08.09.2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 34-06-Идт/02, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 69 800,00 дол. США, зі сплатою відсотків протягом першого фактичного року кредитування 10,60 процентів річних, а протягом наступних фактичних років кредитування 11,60 процентів річних, на строк до 07.09.2021 року, які відповідач зобов'язалася повернути в повному обсязі (а.с.77-82). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 34-06-Идт/02 від 08.09.2006 року між Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] 08.09.2006 року було укладено Іпотечний договір (а.с.74-76). Згідно з п.1,2,3,4 Іпотечного договору, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в заставу (іпотеку) іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру під номером 8 (вісім), що знаходиться у будинку під номером [ADDRESS]. Зазначена квартира складається з двох жилих кімнат, має загальну площу 44,80 кв.м., в тому числі житлову площу 28,50 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Щербою Л.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 08.09.2006 року за реєстровим № 3068. Згідно довідки-характеристики, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 30.08.2006 року №1186444, вартість квартири становить 6120,00 грн. Встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу [PERSON], скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а тому станом на 25.02.2015 року у останньої утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 118125,06 дол. США та 3275018,47 грн., яка складається з: основного боргу - 66566,95 дол. США; відсотки за користування кредитним договором - 51558,11 дол. США; нараховані щомісячні комісії - 46620,56 грн.; пеня за несвоєчасне погашення кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, щомісячні комісії - 3228397,91 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.94-108). Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Пунктом 8 Іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. Згідно п.9.3.1. Іпотечного договору, сторонами здійснено застереження про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина 1 ст. 35 Закону передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказаний порядок надсилання вимоги про усунення порушень умов Кредитного договору № 34-06-Идт/02 від 08.09.2006 року боржнику-відповідачу позивачем був дотриманий та на виконання вказаних вимог закону позивачем на адресу відповідача було надіслано листа-вимогу про усунення порушень, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою від 25.02.2015 року (а.с.90-92). Проте, вказані у вимозі порушення відповідачем усунуто не було. Крім того, положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.1, ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Положення ст.ст. 36, 37, 38 цього ЗУ «Про іпотеку» передбачають можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність або шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі. На відміну від продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів, звернення стягнення на предмет іпотеки цими способами може відбуватися за умови, якщо вони безпосередньо передбачені окремим договором з іпотекодавцем або застереженням у договорі іпотеки. Так, згідно зі ст.36 Закону передання іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволенням вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя. Однак наведеною нормою не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Такий висновок виходить зі змісту статей 36, 37 Закону про іпотеку, у яких, зокрема, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який поряд з іншими може застосовуватися, якщо його передбачено договором. Тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК вправі вимагати застосування його і судом, оскільки у розумінні змісту ч. 5 ст. 11 ЦК вказані норми Закону про іпотеку є передбаченим законом випадком, коли рішення суду може бути підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових вимог ст. 36 Закону про іпотеку не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Цей висновок повністю узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 35 Закону про іпотеку, якою встановлено право іпотекодержателя у будь-який час звернутися до суду, оминаючи передбачений ч. 1 ст. 35 цього Закону позасудовий порядок добровільного задоволення його вимог іпотекодавцем. Також у п.39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Отже, банк самостійно визначає передбачений чинним законодавством України, у тому числі Законом України «Про іпотеку», а також Іпотечним договором, укладеним сторонами, спосіб захисту своїх прав, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому в силу вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Враховуючи те, що відповідач зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконала, а договором іпотеки передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та в рахунок погашення заборгованості в сумі 118125,06 дол. США та 3275018,47 грн. за кредитним договором № 34-06-Идт/02 від 08.09.2006 року звернути стягнення шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на предмет іпотеки двокімнатну квартиру загальною площею 44,80 кв.м., житловою площею 28,50 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу. Також, згідно ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено вимогу відповідачу про добровільне виселення з приміщення та повідомленням про те, що у разі незадоволення даної вимоги банк звернеться до суду із заявою про їх примусове виселення (а.с.90-92). Проте, на час розгляду справи в суді вимога банку відповідачем в добровільному порядку не виконана. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про виселення [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року. Відповідно до ч.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved