Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач 20 грудня 2017 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначав, що 28 вересня 2017 року між ним та ТОВ "Єврокар Україна" за результатом усної домовленості з представником відповідача укладено договір фінансового лізінгу №3686, предметом якого є транспортний засіб, зазначений у п.1.1 договору та у Специфікації, на виконання якого позивач перерахував відповідачу авансовий платіж у сумі 25000,00 грн. При оформленні договору представником відповідача допущено помилку та у екземплярі договору, наданому позивачу, предметом договору лізингу зазначено автомобіль "ЗАЗ FORZA", а у екземплярі, направленому відповідачу, предметом договору лізингу зазначено транспортний засіб "ВАЗ-2110", який був предметом усної домовленості сторін; у договорі вказано ціну транспортного засобу, яка відповідає вартості автомобіля "ЗАЗ FORZA", а не "ВАЗ-2110"; Додатки №№1, 2, 3 до договору щодо графіку сплати авансового внеску, специфікації, графіку сплати лізинговий періодичних платежів, які є невід`ємними частинами договору, сторонами не підписано, тобто при укладені договору лізингу сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору; крім того, вартість предмета лізингу та попередній розмір щомісячного періодичного платежу зазначені відповідачем у доларах США, а не у грошовій одиниці України - гривні. У зв`язку з допущеними порушеннями позивач 30 вересня 2017 року особисто повідомив представника відповідача про розірвання договору та направив поштою відповідну заяву на юридичну адресу відповідача з пропозицією повернути 80% сплаченого ним авансового платежу, яка отримана відповідачем 03 жовтня 2017 року; 03 жовтня 2017 року позивачем додатково направлено на адресу відповідача роздруківку його банківського рахунку. Листом від 03 листопада 2017 року відповідач повідомив [PERSON] , що зі сплаченої ним суми 22413,00 грн. зараховано як комісія за організацію договору, а 2587,00 - як частина авансового платежу, та що поверненню підлягає сума в розмірі 2069,60 грн., а договір вважається розірваним з 03 жовтня 2017 року; відповідач також перерахував позивачеві 2069,60 грн. Не погодившись з позицією відповідача, 21 листопада 2017 року позивач направив відповідачу пропозицію про повернення авансового платежу в сумі 17930,40 грн., на яку відповідач не відреагував. Тому позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 28 вересня 2017 року №3686, укладений між ним та ТОВ "Єврокар Україна", та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у сумі 2640,00 грн., понесені ним на оплату судового збору та професійної правничої допомоги. 26 грудня 2017 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10 травня 2018 року судом закритоо підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача неодноразово у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином через оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України та шляхом направлення судової повістки; ухвала суду від 10 травня 2018 року про витребування доказів у відповідача, якими є завірена копія його примірника спірного договору, залишена відповідачем без виконання. За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. З матеріалів справи судом встановлено, що 28 вересня 2017 року між ТОВ "Єврокар Україна" та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №3686 (а.с. 5-12). Відповідно до п.1.1 вказаного договору предметом лізингу є транспортний засіб "ЗАЗ FORZA" вартістю 8425,94 доларів США (п.8.2 Договору); лізингодавець зобов`язаний придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу (п.1.3); предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу по акту приймання-передачі протягом 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 Договору (п.1.7 договору). Відповідно до п.3.4.2 лізингоодержувач має право на умовах, викладених у договорі, сплачувати авансовий платіж достроково без жодних штрафних санкцій, а також відмовитись або розірвати договір у передбачений договором або чинним законодавством випадках (п.3.4.3). Пунктом 9.2 договору встановлено, що авансовий платіж складає частку вартості предмета лізингу в розмірі 23% від вартості предмета лізингу, зазначеного у договорі; пунктом 9.1. - що комісія за організацію договору є погодженим сторонами відсотком від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від призначення платежу у кваитанції на сплату; комісія за організацію договору входить до складу обов"язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов"язаний сплатити до моменту отримання предмету договору. Розмір комісії визначається у додатку 3 до договору. Попередній розмір щомісячного періодичного платежу становить 194,25 доларів США (п.10.3 договору). Пунктом 12.1 договору встановлено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та п.4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Відповідно до вступної частини договору, у Додатку 1 до договору визначається розмір комісії за організацію договору, авансовий платіж, вартість предмета лізингу; розмір комісії за супроводження договору та графік сплати лізингових платежів зазначається у Додатку 3 до договору; Додаток 2 договору містить специфікацію предмета лізингу. Квитанцією від 28 вересня 2017 року позивач сплатив на користь відповідача авансовий платіж за договором фінансового лізингу №3686 від 28 вересня 2017 року у сумі 25000,00 грн. (а.с.13). 30 вересня 2017 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву про розірвання договору лізингу та повернення йому 80 відсотків сплаченого авансового внеску (а.с.14), 03 жовтня 2017 року - реквізити банківського рахунку (а.с.15), 21 листопада 2017 року - пропозицію про повернення грошей в сумі 17930,40 грн. у зв"язку з недосягненням сторонами договору у належній формі згоди з усіх істотних умов договору (а.с.17-18). Листом від 23 листопада 2017 року відповідачем повідомлено позивача про розірвання договору з 03 жовтня 2017 року на підставі заяви позивача та про поверненню позивачеві коштів у сумі 2069,60 грн., що складає 80% від сплаченого авансового платежу, відповідно до п.12.1 договору, з роз"ясненням, що відповідно до умов договору фінансового лізингу зі сплачених позивачем коштів у сумі 25000 грн. 22413 грн. зараховані як комісія за організацію договору, а 2587 грн. - як частина авансового платежу. Правовідносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів». Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з результатів аналізу цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частиною першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, то відповідно до частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 21.11.2019 у справі № 914/2376/18, від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 18.03.2020 у справі № 910/11655/18, від 02.04.2020 у справі № 922/59/18 тощо. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла правового висновку, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94, 95). Суд не вбачає правових підстав для відступу від вказаної правової позиції, а тому у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано спосіб захисту прав, не установлений законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору та професійної правничої допомоги адвоката відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed