Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 19.10.2016 року, на підставі наказу № 124-к від 18.10.2016 р. позивач був прийнятий на посаду монтажника залізобетонних конструкцій 4-го розряду до ТОВ «Запорізький ДБК», про що у трудовій книжці позивача було зроблено відповідний запис за № 36. 09.07.2020 року, наказом № 33-к від 09.07.2020 р., [PERSON] було звільнено з посади в ТОВ «Запорізький ДБК» за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. При звільненні позивача з посади, з останнім не був проведений остаточний розрахунок, у зв"язку з чим у відповідача перед ним обліковується заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 61 560,75 гривень, що підтверджується довідкою від 13.07.2020 р. Так, з даної довідки слідує, що заборгованість по заробітній платі утворилася у період з січня 2020 р. по липень 2020 р., а саме: за січень 2020 р. розмір заборгованості складає - 4 904,71 грн.; за лютий 2020 р. розмір заборгованості складає - 7428,35 грн.; за березень 2020 р. розмір заборгованості складає - 11 112,87 грн.; за квітень 2020 р. розмір заборгованості складає - 1 389,11 грн.; за червень 2020 р. розмір заборгованості складає - 12 025,09 грн.; за липень 2020 р. розмір заборгованості складає - 24 700,62 грн.; Таким чином, з моменту звільнення позивача і до теперішнього часу відповідач порушує право позивача на отримання заробітної плати що належить йому при звільненні. Позивач неодноразово звертався до роботодавця з вимогою про виплату нарахованої заробітної плати, проте постійно отримував відмову. У зв"язку з чим, позивач також звертався зі скаргою до Головного управління Держпраці в Запорізькій області з вимогою здійснити перевірку діяльності ТОВ «Запорізький ДБК» на предмет порушення ним законодавства про працю та виплату заробітної плати. Крім того, позивач звертався також зі скаргою щодо невиплати відповідачем нарахованої заробітної плати. Проте, до теперішнього часу, такі звернення не принесли бажаного результату, у зв"язку з чим, позивач вимушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Позивач просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький ДБК» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 61 560,75 гривень та понесені судові витрати у розмірі 4220,40 гривень. Ухвалою судді від 24.07.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить їх задовольнити в повному обсязі Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення . Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи , оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази окремо, які є належними, достовірними та допустимими, а також достатність та взаємний зв`язок наданих доказів в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що відповідно до наказу №124-к від 18.10.2016 р., [PERSON] був прийнятий на ТОВ «Запорізький ДБК» на посаду монтажником залізобетонних конструкцій 4 розряду з 19.10.2016 р. Згідно наказу №334-к від 09.07.2020 р., [PERSON] був звільнений з займаної посади з 09.07.2019 р. згідно ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідні записи про призначення та звільнення містяться в трудовій книжці позивача [PERSON] , копія якої знаходиться в матеріалах справи. Також судом встановлено, що в день звільнення позивача, ТОВ «Запорізький ДБК» не провело з ним повний розрахунок, не виплатив позивачу заробітну плату. Факт заборгованості по заробітній платі [PERSON] на день звільнення підтверджено листом Головного управління Держпраці у Запорізькій області №08/02.8-06/6435 від 07.07.2020 р. Згідно довідки виданої ТОВ „Запорізький ДБК" станом на 13.07.2020 року заборгованість підприємства перед [PERSON] за період з січня 2020 року по липень 2020 року складає 61560,75 гривень. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони перебували в трудових правовідносинах з 19.10.2016 року по 09.07.2020 року, позивач звільнений з підприємства відповідача за згодою сторін, але в порушення вимог 47, 116 КЗпП України відповідач не провів з позивачем розрахунків та не виплатив на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст.52 КЗпП України для працівників установлюється п"ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п"ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст.47, 116 КЗпП України відповідач був зобов`язаний провести з позивачем розрахунок в день звільнення, тобто 09.07.2020 р., що не зроблено до цього часу. Виходячи із закріпленого у наведеній правовій нормі принципу диспозитивності цивільного судочинства та враховуючи, що [PERSON] просив стягнути з ТОВ «Запорізький ДБК» заборгованість по нарахованій , але невиплаченій заробітній платі при звільненні в розмірі 61560,75 грн., що визнається відповідачем, то саме ця сума підлягає стягненню. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати законні та обґрунтовані, відповідачем у встановленому законом порядку не спростовані, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч.1-3 ст.134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В своїй заяві позивачем було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до якого було включено складання позовної заяви, формування пакету документів, підготовка до розгляду справи - 1500 гривень, складання заяви про забезпечення позову - 1000 гривень, судовий збір за подання зави про забезпечення позову - 420,40 гривень, представництво інтересів у судовому засіданні -1300 гривень, які позивач також просив стягнути з відповідача. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними документами, а саме: договором № від 22.07.2020 року про надання правової допомоги, договором про надання юридичної (правової) допомоги від 22.07.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру 7/08/20 від 07.08.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру 01/08/20 від 01.10.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру 22/07 від 221.07.2020 року, квитанцією №27851239 від 07.08.2020 року позивач у зв`язку з розглядом справи, поніс судові витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову в сумі 4220,40 грн. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених до стягнення витрат, суд у відповідності до положень ч.3 ст.141 ЦПК України обсяг наданих робіт та послуг, складність справи, обсяг виконаних робіт вважає, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними з заявленими, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягнення 1500 гривень за складання позовної заяви, формування пакету документів, підготовка до розгляду справи, 1000 гривень за складання заяви про забезпечення позову, 1300 гривень за представництво інтересів в суді задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 420,40 гривень за подання заяви про забезпечення позову. На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: partial