Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

позивачка [PERSON] через представника [PERSON] звернулась з позовом до КП «Житлово - водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 08 жовтня 2020 року у справі № 229/3550/20 позов [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до комунального підприємства "Житлово-водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради" про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено . Стягнуто з комунального підприємства "Житлово-водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради" , ЄДРПОУ 37887846, , яке знаходиться за адресою смт Очеретине, Ясинуватського району, Донецької області, м-н Гідростроітелів, 12, на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2020р по липень 2020року в загальнеій сумі 20965 (двадцять тисяч дев"ятсот шістдесят п"ять) грн 98 коп. Рішення в частині стягнення заробітної плати за квітень 2020 року в сумі 1920,52 грн. надано до негайного виконання. Сума заробітної плати визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Зобов`язано комунальне підприємство "Житлово-водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради" (ЄДРПОУ 37887846) здійснити утримання з суми заборгованості по заробітній платі передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з комунального підприємства "Житлово- водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради на користь державного бюджету судові витрати в сумі 840 (вісімсот сорок)грн. 80 коп. Рішення суду набрало чинності 15 січня 2021 року. Лише 30 березня 2021 року Комунальне підприємство "Житлово-водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради" виконало рішення суду, лише з підстав того, що представником позивача було направлено до поліції повідомлення про злочин, яке полягає в невиконанні відповідачем рішення суду по справі №229/3550/20, за що передбачена відповідальність за ст. 265 КЗпП України та ст. 382 КК України. Тобто відповідачем було затримано виконання рішення суду по справі №229/3550/20 на 240 днів. З вищенаведеного та беручи до уваги той факт, [PERSON] працювала оператором очисних споруд в КП "Житлово-водопостачальне господарство Очеретинської селищної ради" звільнилася за власним бажанням 31 липня 2020 pоку, а її заробітна плата за два останніх місяця складає 11951,64 грн., то середньоденна заробітна плата складає 277,94 грн. з розрахунку: 11951,64 грн. заробітної плати за два місяці (червень та липень) / 43 робочі дні. Кількість днів затримки розрахунку при звільнені по день звернення до суду складає 240 дні, з 01 серпня 2020 року по 30 березня 2021 року. З дня звільнення по день фактичного виконання відповідачем рішення суду по справі № 229/3550/20, відповідач повинен сплатити за затримку розрахунку при звільнені позивачці 66705,60 грн. з розрахунку 240 (дні затримки розрахунку) x 277,94 грн. (середньоденна заробітна плата позивача). Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку, з 01 серпня 2020 року по 30 березня 2021 року у розмірі 66705,60 грн., а також сплачений нею судовий збір. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені, проте представник позивачки надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивачки. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову зважаючи на таке. З рішення Дружківського міського суду Донецької області від 08 жовтня 2020 року у справі № 229/3550/20 вбачається, що позивачку було звільнено 31 липня 2020 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] , згідно з розрахунком проведеним представником позивачки, складає 277,94 гривень. Відповідач не заперечував проти вищезазначеного розрахунку, визнав обставини, що у позивачки виникло право на отримання від підприємства її середнього заробітку за весь час затримки та кількість днів затримки склала 240 днів від дати звільнення по день фактичного розрахунку. Суд погоджується із розрахунком середньоденної заробітної плати [PERSON] який проведений її представником та вважає його правильним. Згідно з довідкою № 64 від 25 травня 2021 року після звільнення [PERSON] виплачена заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2020 року по липень 2020 року в розмірі 20965,98 грн. Остаточна дата розрахунку при звільненні 30 березня 2021 року. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачка звільнена 31 липня 2020 року, на дату звільнення була наявна заборгованість із заробітної плати в розмірі 20965,98 гривень, яка виплачена 30 березня 2021 року. Норми статті 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивачка не повинна доводити розмір майнових втрат, яких вона зазнала. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, могла зазнати позивачка. Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку в розмірі 66705,60 гривень зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 20965,98 гривень, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 20965,98 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених вимог за позовом становить 31,43%. Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 285,38 грн.

Outcome: partial