Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно, посилаючись на наступне. 21.01.2009 року [PERSON] подарував йому квартиру [ADDRESS]. Договір дарування було посвідчено 21.01.2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 35. Про необхідність подальшої реєстрації договору в КП „Нікопольське МБТІ" йому не було відомо, тому договір зареєстровано не було. На час вчинення правочину з дарування йому квартири ніяких обтяжень на квартирі не було, тому перепон в нотаріальному посвідченні договору не виникло. З часу набуття ним квартири він несе витрати на її утримання, ремонт. Він був впевнений в тому, що ніяких перешкод у використанні та розпорядженні ним власністю немає, адже у договорі вказано (п.3.1 договору), що обдарований набуває права власності на квартиру з моменту передачі речі, тобто з дня укладення договору дарування. У травні 2014 року він вирішив зареєструвати право власності на свою квартиру, для чого звернувся до Реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції. Але 02.06.2014 року за № 13476262 він отримав рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації його права власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з тим, що заява про реєстрацію права власності подана ним після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, а саме, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на вказаний об'єкт накладено заборону за попереднім власником майна [PERSON]. Оскільки обтяження стосується майна [PERSON], а не його майна, він звернувся до Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції з заявою про зняття арешту з його квартири по [ADDRESS]. Але 08.07.2014 року за № 41998 отримав відмову головного державного виконавця Пшонкіної Ю.А., вмотивованої тим, що, згідно відповіді МБТІ, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], тому законних підстав для припинення чинності арешту немає. Також йому рекомендовано звернутись до суду на підставі ст.60 Закону України „Про виконавче провадження", відповідно до ч.1 якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч.2 ст.8 Закону України „Про виконавче провадження", боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Він же не є боржником, що не заперечується і головним державним виконавцем у листі від 08.07.2014 року, адже виконавчі провадження відкриті щодо стягнення заборгованості з [PERSON], а не щодо нього. За таких обставин він не має боргових зобов'язань перед стягувачами, а, відповідно, позбавлення його його майна в рахунок погашення боргових зобов'язань третьої особи є протиправним позбавленням його права власності, що забороняється законом. Таким чином, дії головного державного виконавця є незаконними та таким, що порушують його охоронювані законом інтереси як власника майна. Відповідно положень ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно положень ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно положень ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує його законні права як власника квартири щодо вільного розпорядження майном: унеможливлює реєстрацію його права власності, укладення договорів відчуження, передачі під заставу тощо. Тому змушений звернутись до суду за визнанням своїх прав на вказане майно та звільнення його з під арешту, відповідно вимог ч.1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження". В судовому засіданні представник позивача позовну заяву свого довірителя підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що коли батько її довірителя розійшовся із матір"ю позивача, в рахунок аліментів подарував синові свою квартиру. Договір дарування було укладено, згідно чинного законодавства, нотаріально. Договір було укладено ще за два роки до того, як державним виконавцем накладено арешт на спірну квартиру. Її довіритель не вчинив ніяких дій щодо реєстрації свого права на вказану квартиру, бо елементарно не знав, що це необхідно зробити. Нотаріус, який реєстрував договір дарування, позивачу не роз"яснив, що він повинен звернутись до МБТІ. Тому її довіритель і не зареєстрував свого права власності на спірну квартиру, вважаючи, що, якщо в договорі зазначено, що квартира переходить у його власність з моменту підписання договору, то більше нічого робити не треба. До неї позивач звернувся вже коли дізнався про арешт його майна. Тому просить задовольнити позов, оскільки вважає, що відповідачем порушено права позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову фактично не заперечувала, але вважає, що в діях державного виконавця жодного порушення чинного законодавства не було. До них надійшов виконавчий лист Нікопольського міськрайонного суду про стягнення з батька позивача боргу на користь Укрсоцбанку від 07.12.2010 року. 02.06.2011 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом і накладено арешт на квартиру боржника, оскільки в реєстрі прав власності спірна квартира зареєстрована не за позивачем, а за його батьком - боржником, відносно якого відкрито виконавче провадження. Вони все зробили правильно. Однак, коли до них звернувся позивач, вони не змогли самостійно зняти арешт зі спірної квартири, бо це заборонено чинним законодавством, і роз"яснили позивачу порядок звернення до суду із позовом. Вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в судовому засіданні, 21.01.2009 року [PERSON] подарував позивачу [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір дарування було посвідчено 21.01.2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 35 (а.с.4). Через юридичну необізнаність договір позивачем зареєстровано не було. На час вчинення правочину з дарування йому квартири ніяких обтяжень на квартирі не було, тому перепон в нотаріальному посвідченні договору не виникло. З часу набуття позивачем квартири він несе витрати на її утримання, ремонт. В травні 2014 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції і 02.06.2014 року за № 13476262 отримав рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації його права власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з тим, що заява про реєстрацію права власності подана ним після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, а саме, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на вказаний об'єкт накладено заборону за попереднім власником майна [PERSON] (а.с.6). Оскільки обтяження стосується майна [PERSON], позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції з заявою про зняття арешту з його квартири по [ADDRESS]. Але 08.07.2014 року за № 41998 отримав відмову головного державного виконавця Пшонкіної Ю.А., вмотивованої тим, що, згідно відповіді МБТІ, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], тому законних підстав для припинення чинності арешту немає. Також йому рекомендовано звернутись до суду на підставі ст.60 Закону України „Про виконавче провадження", відповідно до ч.1 якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (а.с.5). Позивач не має боргових зобов'язань перед стягувачами, тому вважає, що позбавлення його особистого майна в рахунок погашення боргових зобов'язань третьої особи є протиправним позбавленням його права власності, що забороняється законом. Отже, накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує законні права позивача як власника квартири щодо вільного розпорядження майном: унеможливлює реєстрацію його права власності, укладення договорів відчуження, передачі під заставу тощо. За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги в частині зняття арешту зі спірної квартири задовольнити. Однак, суд не вважає за необхідне визнавати ще раз право власності на спірну квартиру за позивачем, оскільки право власності набулось позивачем при укладенні нотаріально посвідченого договору дарування від 21.01.2009 року. Тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу в цій частині позову.

Outcome: partial