Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

07 березня 2017 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 513 на придбання автомобіля «LADA Largus». За даним договором відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу - [PERSON]. Предмет договору мав бути переданий у користування лізингоодержувачу після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету Договору. У день підписання Договору лізингу [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 21693 гривні як комісію за організацію Договору. Маючи намір розірвати укладений договір, [PERSON] 14 березня 2017 року звернулась з відповідною заявою до ТОФ «Єврокар Україна». 20 квітня 2017 року [PERSON] було повідомлено, що договір розірвано, а сплачена нею комісія за організацію Договору, відповідно до п. 12.1 Договору, не повертається. Вважаючи, що з самого початку її було введено в оману, а також, що Договір лізингу зі сторони лізингодавця підписано юридичною особою, що не мала права на вчинення таких право чинів (без ліцензії), що він містить несправедливі умови та підлягав нотаріальному посвідченню, [PERSON] 12 травня 2017 року звернулася до суду з цим позовом і просила договір фінансового лізингу № 513 від 07 березня 2017 року визнати недійсним, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на її користь 21 693 гривні, сплачені нею як комісію за організацію Договору, комісію за прийом платежів в сумі 260 гривень 32 копійки та судові витрати. Інтереси позивача в суді представляла за довіреністю (а.с. 27) [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовну вимогу [PERSON] і суду пояснила: [PERSON] мала намір за договором фінансового лізингу придбати автомобіль «Fiat Doblo». Оскільки лізингодавець не мав такого автомобіля, позивач погодилася на пропозицію представник ТОВ «Єврокар Україна» розпочати процедуру оформлення Договору на інший автомобіль («LADA Largus»), а до моменту купівлі змінити предмет лізингу. 07 березня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу на автомобіль «LADA Largus» вартістю 309 900 гривень. Після підписання договору, [PERSON] було надано рахунок до сплати на суму 21 693 гривні. Позивачу пояснили, що це - авансовий платіж за предмет лізингу в розмірі 10 % вартості автомобіля, після сплати якого їй буде передано предмет лізингу. [PERSON] сплатила вказану представником лізингової компанії суму, однак виконання договору відповідачем не відбулося. Згодом у телефонному режимі їй повідомили, що потрібно сплатити ще 40 тисяч гривень. Зрозумівши, що її ввели в оману щодо предмету Договору, його вартості, загальної суми витрат за Договором, строків передачі предмету договору, а, зрештою, що їй запропоновано вкрай невигідні умови як споживачу послуг, 14.03.2017 [PERSON] звернулася до відповідача про розірвання договору та про повернення сплачених нею коштів. ТОВ «Єврокар Україна» повідомило про розірвання договору з 20 березня 2017 року, але відмовилося повертати сплачені кошти, оскільки вони зараховані як комісія за організацію та оформлення договору і не повертаються за будь-яких умов. Аналіз самого договору свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, метою якої з залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та не спрямована на задоволення потреб споживача в отримані товару і послуги. Умови Договору є несправедливими. Крім того, ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» отримала в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ліцензію на провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу лише 04 липня 2017 року, тобто станом на момент укладення договору з [PERSON] не мала права на таку діяльність. Головним аргументом недійсності договору фінансового лізингу є недотримання нотаріального посвідчення договору. Просила задовольнити позов у повному об'ємі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про судові засідання, призначені на 04 та 17 серпня 2017 року (а.с. 79, 99), до суду свого представника не направив. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Такі приписи містить і ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Судом на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. 04 серпня 2017 року до суду поступили заперечення відповідача (а.с. 84-90), з яких слідує наступне: Поданий позов є безпідставним та необґрунтованим, таким, що не підкріплений жодним належним доказом. Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови цивільно-правового договору фінансового лізингу. Загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання нею кожної сторінки самого Договору, що свідчить про досягнення згоди по всіх істотних умовах. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Єврокар Україна» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. До 10 червня 2017 року ТОВ «Єврокар Україна» здійснювало на підставі довідки ФЛ № 568 від 14.06.2016 року, що передбачено постановою КМ України № 913 від 07.12.2016. Відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг № 3009 від 04 липня 2017 року Товариству видано ліцензію на надання послуг з фінансового лізингу. Таким чином посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує її права є безпідставними та повністю спростованими. Разом з тим, складно припустити, що позивач, маючи намір придбати коштовний товар, поставилась до укладення правочину із такою халатністю, не виявила бажання навіть ознайомитись з умовами договору. Припускає, що твердження позивача щодо введення її в оману, є лише способом ухилятись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну. [PERSON] сплатила передбачений договором лізинговий платіж в розмірі 21 693, 00 грн. з призначенням «комісія за організацію Договору № 513 від 07.03.2017». Тобто, на момент укладення договору та у момент оплати передбаченого лізингового платежу, позивач була ознайомлена з умовами такого платежу та повністю усвідомлювала значення сплати такого на рахунок ТОВ «Єврокар Україна». Щодо такої підстави для задоволення позовних вимоги як відсутність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, вважає її необґрунтованою, оскільки для договорів фінансового лізингу обов'язковість укладення правочину у нотаріальному порядку не встановлено Законом. Сторони даної справи уклали не змішаний договір, а уклали конкретно договір фінансового лізингу, погодили між собою всі відповідні умови, які зобов'язані виконувати саме в тому вигляді, в якому вони були обумовлені правочином (презумпція свободи договору). Договір, а також Закон передбачає обов'язки сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення такого зобов'язання. Свідчення позивача щодо несправедливості умов договору, в зв'язку з чим, намагається визнати такий договір недійсним, є лише суб'єктивним свідченням та не має реального обґрунтування. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що, з урахуванням норм чинного законодавства та актів міжнародного права, позовна вимога [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Судом встановлено, що 07 березня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» як лізингодавцем та [PERSON] як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 513 (а.с. 13-20), предметом якого є транспортний засіб «LADA Largus» (зворот а.с. 13). Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет Лізингу у власність та передати у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п. 1.3 Договору). Пунктом 1.4 Договору фінансового лізингу визначено, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в Договорі та лише за заявою лізингоодержувача, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет до моменту купівлі предмета лізингу. Предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета та оплати різниці у разі зміни вартості предмету Договору. З аналізу змісту розділу Договору «Визначення термінів» (а.с. 13) слідує, що комісія за організацію Договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця і включає в себе, зокрема, організаційні послуги, витрати на пошук предмету лізингу і становить 7% від вартості предмета лізингу, а авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого становить 23%. На цих умовах відповідач погодилась підписати Договір лізингу та пристала на пропозицію представника відповідача щодо подальшої зміни предмета лізингу на інший, який вона мала намір придбати на початку, - «Fiat Doblo». На виконання вимог Договору 07 березня 2017 року на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» позивачем було сплачено 21 693 гривні комісії за організацію по Договору лізингу № 513 від 07 березня 2017 року (а.с. 21). Маючи намір отримати предмет лізингу у користування, [PERSON], зі слів представника позивача в цьому засіданні, звернулася до ТОВ «Єврокар Україна» із відповідною вимогою, проте в телефонному режимі отримала інформацію про необхідність сплати ще 40 000 гривень, оскільки сплачена нею сума є лише комісією за організацію Договору. 14 березня 2017 року [PERSON] звернулась до адміністрації ТОВ «Єврокар Україна» із заявою про розірвання договору № 513 від 07 березня 2017 року у зв'язку зі зміною умов, які попередньо не були озвучені представником компанії, і просила повернути сплачені нею кошти в сумі 21 693 гривні (а.с. 23). Директор ТОВ «Єврокар Україна» листом № 428 від 20 квітня 2017 року (а.с. 25) повідомила [PERSON] про розірвання договору з 20 березня 2017 року та про неможливість у відповідності з вимогами п. 12.1 ст. 12 Договору повернути сплачені на користь Товариства кошти. Так, у п. 12.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу, а комісія за організацію Договору не повертається. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові при розгляді, зокрема, справи № 6-1551цс16 від 19.10.2016. На думку суду, умова договору фінансового лізингу про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію Договору у розмірі 7% від вартості предмету лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, є несправедливою. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Із договору фінансового лізингу вбачається, що сплачені [PERSON] 21693 гривні (а.с. 21) є першочерговим обов'язковим платежем. Відповідно до ч. 1 ст. 634 УК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не міг безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Як вбачається із умов договору фінансового лізингу, до першого лізингового платежу входить у тому числі і «комісія за організацію Договору», який виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Таким чином законодавством не передбачено лізингового платежу пов'язаного з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Про те, що комісія за організацію Договору не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі визначення термінів, лізинговий платіж і комісія за організацію Договору мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що визначення лізингового платежу не включає комісію за організацію Договору. Крім того, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні екземпляру стандартної форми договору і не передбачає можливості лізингоодержувачу вносити свої пропозиції щодо умов Договору. Згідно умов Договору фінансового лізингу (п. 12.1) лізингоодержувач має право розірвати договір лізингу лише у випадку, якщо не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції у вигляді неповернення 20% авансового платежу. Відповідно до п. 12.2 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку невнесення лізингоодержувачем авансового платежу в повному обсязі чи з інших підстав, передбачених законодавством України (п. 12.3). У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу 90% авансового платежу, а комісія за організацію Договору взагалі поверненню не підлягає (а.с.18). Таким чином із умов договору лізингу випливає, що за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець взагалі не несе жодної відповідальності перед лізингоодержувачем, ще й отримує при цьому винагороду у розмірі 7% вартості предмета лізингу, в той час як при розірванні договору з ініціативи Лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб з нього утримується штраф у розмірі 20 % від сплаченого авансового платежу та вся комісія за організацію Договору. Тобто, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до істотного дисбалансу договірних умов, порушує норми чинного законодавства, а тому наявні обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 Міністерства Фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92, основними засобами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі транспортних засобів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, який буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В порушення зазначених вимог, в Договорі не вказано, який саме транспортний засіб «LADA Largus» буде переданий у власність лізингоодержувачу, зокрема, якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, відсутні також технічні та індивідуальні характеристики ТЗ, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (повне найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи викладені у договорі умови, суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір суперечить інтересам позивача, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, окрім того, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та вимогам Цивільного кодексу України. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Так, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення обов'язкового платежу в розмірі 7% від вартості предмета Договору під вигляд "комісії з обслуговування", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. За таких обставин відповідачем при укладені Договору фінансового лізингу порушено вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів, запропоновані позивачу умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін. Вищезазначені положення законів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні судом досліджено докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, які відповідають вимогам належності та допустимості. Одночасно, позивач та її представник у суді стверджують, що ТОВ «Єврокар Україна» не мала права здійснювати послуги з фінансового лізингу, оскільки на офіційному сайті Нацкомфінпослуг відсутня інформація щодо цього товариства. Таке твердження спростовано відповідачем, зокрема: довідкою серії ФЛ № 568 від 14.06.2016 (а.с. 92) про взяття на облік юридичної особи ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу; розпорядженням Нацкомфінпослуг № 3009 від 04.07.2017 (а.с. 91) про видачу ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна». За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Представник відповідача у судові засідання не з'являвся, за таких обставин у суду не має можливості заслухати пояснення відповідача стосовно обставин укладення договору, співставити їх з доказами сторони позивача, надати їм відповідну оцінку або ж оцінити подані відповідачем докази на ствердження правомірності та достатності. Частиною першою ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми. Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Квитанціями № N1BUF45227 від 07 березня 2017 року (а.с. 21, 22) стверджується, що [PERSON] на користь ТОВ «Єврокар Україна» в якості комісії за організацію Договору фінансового лізингу було перераховано кошти у розмірі 21 693 гривень та 260 гривень 32 копійки сплачено комісії згідно тарифів банку за прийом платежів, які мають бути стягнуті з відповідача. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Суд прийшов до висновку про задоволення позову, а тому із ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON] підлягає стягненню 1280 гривень, які вона сплатила при подачі позову до суду як судовий збір (а.с. 1, 32).

Outcome: approved