Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

В травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 53291 грн. 19 коп., стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] 10 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 07.10.2005 року було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала від банку кредит у розмірі 8268,32 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.10.2007 року. У порушення вимог закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 04.03.2013 року утворилась заборгованість в сумі 53291,19 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 01.02.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким розмір відповідальності поручителя становить 10 000 грн. Заочним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 11 липня 2013 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску Банком строку позовної давності, оскільки договір між [PERSON] і Банком укладений на необмежений період часу. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення. Законом або договором може бути передбачено, що закінчення терміну дії договору тягне припинення зобов'язань сторін за договором. А договір, в якому відсутня така умова, визнається чинним до певного у ньому моменту закінчення виконання сторонами зобов'язання. У договорі про надання банківських послуг така умова відсутня. На думку апелянта, підставою для скасування рішення суду є порушення судом першої інстанції вимог ст. 5, ст.10 ч. 3, ст.11 ч. 1, ст.60 ЦПК України та невідповідність оскаржуваного рішення вимогам законності та обґрунтованості, що передбачені ст. 213 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 07.10.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4KS20280522, за яким банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 8268,32 грн.зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.10.2007 року (а.с.6-8). Щомісячний платіж з погашення заборгованості по кредиту позичальником становить 443,07 грн. Заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстроча») (Стандарт), Тарифами складають кредитний-заставний договір між сторонами. 01.02.2013 року в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № DNH4KS20280522 від 07.10.2005 року, було укладено договір поруки № 02/МК між Банком та [PERSON], в якому розмір відповідальності Поручителя перед Кредитором складає 10000 грн. (а.с.4-5). Проте, позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 04.03.2013 року утворилась заборгованість в сумі 53291,17 грн., з них заборгованість по кредиту - 6294,16 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 18815,89 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 25167,27 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 2513,87 грн. (а.с.3). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк", суд першої інстанції, виходив з того, що позов поданий з пропуском позовної давності, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України та застосував до спірних правовідносин ч.11 ст. 11 Закону України „ Про захист прав споживачів" Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 1048 - 1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Статтею 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні „ Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми". Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що в письмовій заяві на отримання кредиту вказано, що боржник ознайомився та згоден із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам , які були надані йому у письмовій формі, своїм підписом підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування. В заяві позичальника № DNH4KS20280522 07.10.2005 року позичальник [PERSON] зазначила, що вона «згодна, що ця заява разом із запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір (а.с.6). Зазначене вказує на те, що Умови та Тарифи є невід'ємною частиною кредитного договору між сторонами. Статтею 554 ЦК України та п.п. 2, 4 укладеного договору поруки передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Розмір відповідальності поручителя становить 10 000 грн. Крім того, Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 20 листопада 2013 року розглянув справу № 6-126 цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким сплив позовної давності є підставою для відмови в позові ( частина 4 ст. 267 ЦК України. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту ( ч. 5 ст. 267 ЦК України). Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. П. 7 ч. 11 ст.11 Закону України „ Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. За таких обставин, враховуючи вищенаведені факти, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 88 ЦПК України здійснюється розподіл судових витрат між сторонами, а оскільки апелянтом про подачі апеляційної скарги сплачено лише 226 грн. 46 коп. судового збору, а належало сплатити 266 грн. 45 коп., то з відповідача належить достягнути 39 грн. 99 коп. недоплаченного судового збору, крім того, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції 532,91 грн. (а.с.15) та 226,46 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції (а.с.47). Виклик відповідача [PERSON] було здійснено через оголошення в газеті „ Урядовий кур'єр" ( номер 221 (5107) за 29.11.2013 року та номер 232 (5118) за 14.12.2013 рік). Оплата публікацій оголошення в пресі про виклик відповідача по даній справі було здійснено позивачем ПАТ КБ „ ПриватБанк", тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України належить стягнути з відповідача [PERSON]

Outcome: approved