Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON] та [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] про виселення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.03.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-009/151/2008. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком був укладений договір іпотеки № PML-009/151/2008. За договором іпотеки в іпотеку Банку передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. У зв'язку із невиконанням зобов'язань за кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг» було подано заяву та відповідні документи нотаріусу для вчинення виконавчого напису для звернення стягнення на предмет іпотеки. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано виконавчий напис від 21.10.2013 року, який в подальшому пред'явлено до державної виконавчої служби для примусового виконання. В ході виконавчого провадження було з'ясовано, що в спірному жилому приміщенні зареєстровано п'ять осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Оскільки [PERSON] було порушено умови кредитного договору та договору іпотеки, а саме прописано інших осіб (відповідачів) без письмової на те згоди іпотеко держателя, Банк направив відповідачам вимогу про звільнення житлового приміщення. Однак, в передбачений законом місячний строк, квартира від мешканців не звільнена, у зв'язку з чим звернулися до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та уточнивши позовні вимоги просив суд виселити [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволення позову. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2015 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» до [PERSON] про виселення залишено без розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 04.03.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-009/151/2008, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 105 000,00 доларів США на строк користування до 04.03.2038 року, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит та сплатити відсотки у розмірі, визначеному договором. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком був укладений договір іпотеки № PML-009/151/2008, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 54,00 кв.м., жилою площею 29,90 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності. Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. А частиною 2 ст. 1050 цього Кодексу передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість. 05.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-009/151/2008 від 04.03.2008 року та договором іпотеки № PML-009/151/2008 від 04.03.2008 року. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вище викладене позивач набув право вимоги за кредитним договором кредитним договором № ML-009/151/2008 від 04.03.2008 року та договором іпотеки № PML-009/151/2008 від 04.03.2008 року. У зв'язку із невиконанням зобов'язань за кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг» було подано заяву та відповідні документи нотаріусу для вчинення виконавчого напису для звернення стягнення на предмет іпотеки. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано виконавчий напис від 21.10.2013 року, відповідно до якого звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено судом, 31.07.2014 року державним виконавцем державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44240252. Як вбачається з довідки форма № 3 від 06.11.2014 року в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Частиною 3 статті 109 Житлового кодексу України та частиною 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2014 року позивач направив відповідачам письмові вимоги № 2209 та № 2211 про добровільне звільнення квартири, які були отримані відповідачами, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення та визнавалося представником відповідачів. Однак, в місячний термін квартира від мешканців звільнена не була, вимоги позивача не виконані. Разом з тим, 03 червня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який на час розгляду справи є чинним. Згідно даного Закону, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Але, оскільки [PERSON] є власником іншого нерухомого майна 17/50 частин будинку [ADDRESS], що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно та не заперечується представником відповідача, суд дійшов висновку, що вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на дані відносини не поширюються. Як вбачається з матеріалів справи в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] При цьому, 11.09.2014 року позивачем направлено на адресу відповідачів вимогу про добровільне звільнення протягом місяця займаної ними квартири та яка залишена ними без виконання. Крім того, судом також встановлено, що малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та неповнолітній [PERSON], [INFO], зареєстровані в даній квартирі 08.06.2010 року та 17.09.2013 року, тобто після укладання договору іпотеки. Статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до п. 5.1договору іпотеки, іпотекодавець свідчить, що обтяження предмета іпотеки іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей. Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки, за виключенням [PERSON]. Відповідно до п. 5.2 договору іпотеки, іпотекодавець зобов'язується не прописувати (не реєструвати) право проживання будт-яких третіх осібна території (площі) предмета іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотеко держателя. Частино 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказів, які підтверджують, що [PERSON] отримав згоду позивача на реєстрацію неповнолітніх осіб у спірному житловому приміщенні в розпорядження суду не надано. Таким чином, на думку суду відповідач 1 самостійно вчинив дії, які можуть погрішити житлові права її неповнолітніх дітей. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачі не виконують передбачені чинним законодавством вимоги щодо добровільного звільнення займаного ними приміщення, суд вважає, що вимоги позивача стосовно виселення відповідачів є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved