Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом де вказує, що 31 липня 2009 року він придбав домоволодіння [ADDRESS]. На момент придбання домоволодіння у ньому був зареєстрований та мешкав відповідач [PERSON] В порушення вимог договору купівлі-продажу відповідач зі спірного домоволодіння не виселяється, крім того 05.11.2014 року змінив замки на вхідних дверях будинку. Тому просив усунути йому перешкоди в користуванні спірним домоволодінням шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстраційного обліку. У січні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом, де зазначають, що будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О. 23 грудня 2004 року за реєстровим №6033. В червні 2009 року в них виникли фінансові складнощі через що вони звернулися до відповідача [PERSON], з яким 23.06.2009 року [PERSON] уклав нотаріально посвідчений договір позики. Крім того, у той же день між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS]. Але на час укладання договору, за переконанням нотаріуса, який посвідчував договори, самого [PERSON] та виходячи зі змісту договору позики, він був переконаний у тому, що укладає з [PERSON], саме договір іпотеки. Таким чином, [PERSON] ввів їх в оману відносно правової природи договору. В грудні 2014 року, під час візиту [PERSON], їм стало відомо, що на теперішній час він є власником їх домоволодіння. Тому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], укладений 23.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №1635, витребувати спірне домоволодіння з незаконного володіння [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на спірне домоволодіння. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2015 року позов [PERSON] було задоволено, в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року була частково задоволена апеляційна скарга [PERSON], [PERSON] Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2015 року в частині зняття [PERSON] з реєстрації в спірному будинку було скасовано, в задоволенні позову в цій частині [PERSON] було відмовлено. В іншій частині рішення було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2016 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2015 року були скасовані і справу було надіслано до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року позов [PERSON] було залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого позивача. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були задоволені у повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року ухвала Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року була скасована і справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 січня 2018 року заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 липня 2016 року було скасовано і справу було призначено у підготовче судове засідання. У лютому 2018 року [PERSON], та [PERSON] уточнили свої позовні вимоги і просили визнати договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладений 23 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним, витребувати спірний будинок з незаконного володіння [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на зазначений будинок, усунувши йому перешкоди в його користуванні шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування в будинку. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року, за наслідками підготовчого судового засідання, справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 20 березня 2018 року [PERSON] на зустрічну позовну заяву був наданий відзив, в якому він заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що подружжям [PERSON] пропущений строк позовної давності. 28 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] була надана відповідь на відзив, наданий [PERSON] Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Свій позов підтримав і просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічним) [PERSON] та [PERSON], а також їх представник у судове засідання не з'явились, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність. Проти задоволенні основного позову заперечували, зустрічний позов підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Основний позов просив задовольнити, проти зустрічного позову заперечував і просив відмовити у його задоволенні. Третя особа та її представник у судове засідання не з'явились, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність. Просили постановити рішення на розсуд суду, у відповідності з вимогами діючого законодавства. Оскільки сторони у судове засідання не з'явились фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не проводилось. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, а позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути направлений на настання правових наслідків, які обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання вказаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності з вимогами статті 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме: коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено у судовому засіданні 23 грудня 2004 року [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], про що між ними був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. за реєстровим номером 6033 (а.с.44-45, т.1). 23 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1633. Згідно з цим договором позикодавець передав позичальнику у власність 32500 грн. Позичальник зобов"язався повернути позикодавцеві зазначену суму коштів наступним чином: - не пізніш 03 липня 2009 року - 400 грн.; - не пізніш 03.08.2009 року - 1250 грн.: - не пізніш 03.09.2009 року - 1250 грн.: - не пізніш 03.10.2009 року - 1250 грн.; - не пізніш 03.11.2009 року - 1250 грн.; - не пізніш 03.12.2009 року - 1250 грн.; - не пізніш 23.12.2009 року - 25850 грн. Крім того, [PERSON] погодився з тим, що у разі прострочення ним зобов"язання, у [PERSON] виникає право звернення на передане йому в іпотеку нерухоме майно, у відповідності з вимогами ст.35 ЗУ "Про іпотеку" (а.с.34). Крім того, у той же день між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1635. Згідно з цим договором [PERSON] продав [PERSON], домоволодіння [ADDRESS] за 99371 грн. (а.с.35). Як вбачається з інформації №80/1, наданої 26.01.2015 року виконкомом Мереф"янської міської ради, [PERSON] зареєстрований та мешкає в домоволодінні [ADDRESS] (а.с.43). Частиною першою статті 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність та можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз"яснення нотаріусом суті договору не буже бути підставою для відмови в задоволенні цього договору недійсним. Згідно із ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). Пленум ВС в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ст.655 ЦК України договором купімвлі-промдажу є договір, за яким продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності з вимогами ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Аналіз наданих суду доказів в їх сукупності призводить суд до висновку про те, що позивачі [PERSON] не мали наміру відчужувати належний їм будинок, а укладення договору купівлі-продажу було обумовлено поясненнями відповідача [PERSON] та приватного нотаріуса Малахової Г.І., які запевнили позивачів про те, що зазначений договір фактично є договором застави (іпотеки). На користь цієї позиції позивачів свідчить той факт, що договір позики та договір купівлі-продажу були укладені в один день - 23.06.2009 року, а також те, що у відповідності з пунктом 2 договору позики [PERSON] погодився з тим, що прострочкою виконання його зобов"язань за цим договором буде недотримання строку сплати останнього повернення, який передбачено п.1 цього договору, а також прострочення сплати будь-якого з поточних повернень більш ніж на п"ять днів. В останньому випадку позикодавець набуває права вимагати дострокового повернення зобов"язання позичальником у повному обсязі, а також право дострокового звернення стягнення на майно, передане йому в іпотеку, яке виникає в порядку статті 35 ЗУ "Про іпотеку". Також на підтвердження позиції позивачів свідчить той факт, що відповідач [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу від 23.06.2009 року не звертався до позивачів з вимогами про звільнення спірного будинку і останні мешкають у ньому до теперішнього часу. Судом не приймаються доводи позивача за первісним позовом [PERSON] щодо пропущення [PERSON] строку позовної давності. До такого висновку суд приходить виходячи з наступного. Згідно з діючим цивільним законодавством позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або триваліша порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з законодавством України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1.про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2.про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації; 3.про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності; 4.у зв'язку з недоліками проданого товару; 5.про розірвання договору дарування; 6.у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти; 7.про оскарження дій виконавця заповіту. Суд не приймає до уваги додану до відзиву копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, винесену 19 серпня 2009 року старшим оперуповноваженим Дзержинськом РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, оскільки викладені в ній відомості спростовуються наданими позивачами копіями витягу з кримінального провадження № 12014220480006473, повідомлення про початок досудового розслідування, листів слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області та першого заступника начальника ХМУ на ім'я [PERSON], що на думку суду свідчить про те, що позивачами строк позовної давності пропущений не був. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачем [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу були замовчені обставини щодо вибуття спірного домоволодіння з власності [PERSON] в день підписання договору, суд вважає за можливе визнати зазначений договір недійсним, оскільки він був вчинений [PERSON] під впливом обману. Відповідно до вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як встановлено у судовому засіданні 31 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малаховою Г.І. за реєстровим номером 2013. За цим договором [PERSON] продав [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] за 99371 грн. (а.с.4). Як роз"яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 19 своєї постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] 23 червня 2009 року був визнаний судом недійсним, суд вважає, що [PERSON] володіє домоволодінням [ADDRESS] без відповідної правової підстави, а тому це домоволодіння повинно бути витребувано з його незаконного володіння. Крім того, за позивачем [PERSON] підлягає визнання право власності на домоволодіння [ADDRESS]. Як вбачається з квитанції №ПН51 від 29 січня 2015 року позивач [PERSON] здійснив судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 700 грн. (а.с.27). Оскільки позов [PERSON] був задоволений повністю, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] на відшкодування понесених останнім судових витрат по 350 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved