Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить: поновити строк позовної давності, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування; визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстром №5326; застосувати до договору дарування будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстром №5326 наслідки недійсності правочину, а саме: повернути у власність попередніх власників [PERSON] та [PERSON] право власності на зазначений будинок по Ѕ частині кожній, посилаючись на те, що їй та [PERSON] на праві приватної власності належав будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). В період 2010-2016 року вона разом з [PERSON] зробили в вищевказаному будинку капітальний ремонт. У [PERSON] є син [PERSON] , який в період з 1998 року по 2015 рік знаходився у шлюбі з [PERSON] . Також в позові зазначено, що з огляду на складні сімейні відносини та алкогольну залежність [PERSON] у позивача не було і думки оформляти на нього будь яку нерухомість. Після розірванню шлюбу з [PERSON] відповідач в 2015 році вдруге одружився та позивачу [PERSON] , а також [PERSON] і [PERSON] здалося, що поведінка, спосіб життя і ставлення відповідача до матері [PERSON] нібито змінилося. В той\~час [PERSON] (мати відповідача та рідна сестра позивача) знаходилась у Італії на праці, а [PERSON] займалася оформленням громадянства Російської Федерації, у позивача вже було громадянство Російської Федерації, тому відповідач [PERSON] наполягав на тому, щоб вона переоформила Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою; [ADDRESS] ), на нього, обґрунтувавши це тим, що громадянам Російської Федерації в`їзд на територію України буде заборонено, та все майно, що належить громадянам Російської Федерації буде передано у власність держави України. На підставі викладеного позивач [PERSON] та [PERSON] , з цим погодилися та 01.11.2017 року було укладено договір дарування будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Харитоновою Я.М., за реєстровим №5326. На даний час з`ясувалося, що відповідач, перебуваючи в законному шлюбі, приховував свої стосунки з колишньою дружиною, з якою на сьогоднішній день він проживає в спірному домоволодінні. Таким чином, відповідач діючи за попередньою змовою з колишньою дружиною, маючи умисел на заволодіння спірного будинку шляхом обману, з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, діючи таємно, протиправно, з корисливих мотивів ввів в оману позивача [PERSON] , свою мати, [PERSON] та [PERSON] , після чого був складений договір дарування. Шляхом обману відповідач отримав матеріальну вигоду у розмірі 2 тис. доларів США, квартиру та будинок, який був йому подарований на підставі спірного договору дарування. Коли відповідач знаходився у законному шлюбі з першою дружиною, не було і думки про дарування або купівлі для нього будь - якого рухомого або нерухомого майна у зв`язку із несамостійністю та способу його життя. Коли позивач та мати відповідача дізналася про непорядні дії відповідача, вони попрохали відповідача звільнити будинок, на що [PERSON] відповів відмовою, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги [PERSON] , прохала їх задовольнити. Також прохала не викликати до суду свідка [PERSON] , про що надала суду відповідну заяву. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, прохав відмовити в його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також прохав не розглядати вимоги відповідача щодо стягнення витрат на надання правової допомоги, оскільки у протоколі узгодження вартості надання правової допомоги від 01.10.2020 року та у акті прийому передачі наданої правової допомоги від 01.10.2020 року помилкового зазначено клієнктом [PERSON] , а не [PERSON] . В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, однак надала суду заяву позовні вимоги не визнала, прохала відмовити в їх задоволенні, а розгляд справи проводити у її відсутність. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М. в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Заслухавши доводи представників сторін та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 листопада 2017 року між [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах громадянки Російської Федерації [PERSON] та від імені та в інтересах [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв [PERSON] (обдарований), які являються дітьми [PERSON] , другої дружини, з якої і проживав на момент укладення спірного договору дарування відповідач [PERSON] , укладений договір дарування житлового будинку, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] через представника передали безоплатно, а [PERSON] через представника прийняв у власність дарунок житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), (а. с. 13). Договір дарування житлового будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Я.М., зареєстровано в реєстрі за №5326. У договорі дарування житлового будинку від 01 листопада 2017 року дарувальники підтвердили, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що в момент вчинення цього правочину вони: усвідомлювали значенння своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах, правочин вчинений під впливом помилки, обману, або насильства; правочин вчинений без наміру приховати будь які інші правочини, не є фіктичним, удаваним, не суперечить правам та інтересам недієздатних осіб, малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також зі спірного договору дарування вбачається, що особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представників та належність [PERSON] , [PERSON] відчужуваного нерухомого майна. 01.11.2017 року за заявою [PERSON] за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.49, т.2). Підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, на думку позивача, є вчинення даного правочину відповідачем під впливом обману, тобто з порушенням приписів статті 230 ЦК України. Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування\~того чи\~іншого способу\~захисту,\~необхідно встановити\~які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до вимог\~статті 215 ЦК України підставою\~недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Так, відповідно до частин 1, 2 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Тлумачення\~статті 230 ЦК України\~свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Отже, за змістом статті 230 ЦК України позовні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту навмисного введення його відповідачем в оману, і наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору. При цьому, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має значення (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року). Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними"\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~ \~ \~ \~Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13\~лютого 2020\~року у\~справі №\~756/6516/16-ц та від 14.03.2019 року у справі № 755/3903/17. Згідно з частиною першою\~статті 717 ЦК України\~за договором\~дарування одна\~сторона (дарувальник)\~передає або\~зобов`язується\~передати в\~майбутньому другій\~стороні (обдаровуваному)\~безоплатно майно\~(дарунок) у власність. Дарунком можуть\~бути рухомі\~речі,\~в тому\~числі гроші\~та цінні\~папери, а також нерухомі речі (частина перша\~статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша\~статті 722 ЦК України). За змістом статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У постанові\~Верховного Суду\~у складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 05\~вересня 2019\~року у\~справі N\~638/2304/17\~(провадження N\~61-2417сво19)\~зроблено висновок,\~що "недійсність\~договору як\~приватно-правова\~категорія,\~покликана не\~допускати або\~присікати порушення\~цивільних прав\~та інтересів\~або ж\~їх відновлювати.\~По своїй\~суті ініціювання\~спору про\~недійсність договору\~не для\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів є недопустимим". У частині першій\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.2\~ст.207 ЦК\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами". Як вбачається з оспорюваного договору дарування, то нотаріусом під час посвідчення договору дарування встановлена дієздатність дарувальників та повноваження їх представників. В судовому засідані допитані в якості свідків представники дарувальників та обдарованого підтвердили факт підписання ними спірного договору дарування на підставі наданих їм довіреностей. При цьому позивачем не оспорювалося та судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона являється донькою бувшої дружини відповідача [PERSON] [PERSON] та вона особисто знайома з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , мамою [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] завжди вважав спірний будинок своїм, оскільки постійно при зустрічах говорив про це. Коли розпочалося АТО, то [PERSON] повідомив [PERSON] та [PERSON] , які є його тітками та являються громадянами Російської Федерації, що все майно громадян Російської Федерації буде передано державі, а громадяни Російської Федерації не зможуть перетинати кордон. Маючи намір врятувати своє майно [PERSON] та [PERSON] , зважаючи на той факт, що [PERSON] став на шлях виправлення, довіряючи йому, вирішили формально укласти договір дарування будинку, тобто на паперах будинок належить [PERSON] , однак вони б могли як і раніше користуватися ним. Також повідомила, що під час укладання договору дарування нікого зі сторін не було, а договір дарування по довіреностях був укладений нею, як представником [PERSON] та [PERSON] , та її братом [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він являється сином бувшої дружини відповідача [PERSON] [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] завжди вважав спірний будинок своїм, оскільки постійно при зустрічах говорив про це. Коли розпочалося АТО [PERSON] почав говорити, що у українців, які проживали на території РФ будуть забирати майно. Маючи намір врятувати своє майно, а не на дарування будинку, [PERSON] , вирішила формально укласти договір дарування, тобто на паперах будинок належить [PERSON] , однак вона могла по приїзду там жити. Окрім цього пояснив, що [PERSON] попрохав його укласти від його імені договір дарування для чого надав довіреність, оскільки він сам особисто не міг бути присутнім при укладенні договору, так як мав їхати на ротацію в АТО, де проходив службу. Також повідомив, що під час укладання договору дарування нікого зі сторін не було, а договір дарування по довіреностях був укладений ним, як представником [PERSON] , та його сестрою, як представником [PERSON] та [PERSON] , яка діяла по довіреності. Про час та місце здійснення договору дарування йому повідомила його мама [PERSON] , яка на той час проживала з [PERSON] та була його дружиною. Також пояснив, що він розумів настання наслідків після укладення договору дарування, однак не надавав цьому значення. Також пояснив, що у [PERSON] були нагороди за заслуги в АТО та саме йому було подаровано будинок, а не його матері [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона довгий час проживає по сусідству з [PERSON] . Спочатку будинок належав діду та бабі [PERSON] , однак в подальшому власниками будинку стали тітки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , а мати [PERSON] не мала частки в будинку, однак їй не відомо з яких причин. При цьому [PERSON] щороку приїздила в цей будинок та її ніхто з нього не виганяв. Коли [PERSON] приїздила в Україну, останній раз в 2018 році, то вона жила в спірному будинку та її ніхто не обмежував в користуванні будинком. Також зазначила, що [PERSON] говорила, що вона подарувала будинок, бо думала, що [PERSON] буде жити з [PERSON] , тобто з другою дружиною, в нього буде нормальне відношення до матері, однак стосунки в них погіршилися, при цьому пояснивши, що вона не була прямим очевидцем подій. Також зі слів [PERSON] їй відомо, що подарували дім [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] є громадянками РФ та в них могли його забрати. Окрім цього зазначила, що вона вважає, що [PERSON] подарували будинок, з якою ціллю їй не відомо, оскільки вона особисто на цю тему ні з [PERSON] , а ні з [PERSON] не спілкувалася. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та працювала у них по господарству та за їх відсутності стежила за домоволодінням, яке знаходиться в с. Олексіївка, Краснокутського району, Харківської області. Одного разу по приїзду [PERSON] та [PERSON] почали говорити їй, що їм сказали, що оскільки вони є громадянами РФ, то вони не зможуть пересікати кордон, а будинок відійде державі, однак чому вони так вирішили їй не відомо. Ця розмова відбувалася близько 4 х років тому, тобто в 2016 році. Пізніше вона почула, що вказаний будинок подарували [PERSON] . На її думку [PERSON] та [PERSON] вирішили подарувати будинок саме [PERSON] , оскільки переживали за нього, щоб потім у нього не було проблем з переоформенням спадщини. Також повідомила, що [PERSON] не чинив нікому перешкод у користуванні будинку. Також пояснила, що на її думку, як би [PERSON] перебував у шлюбних стосунках з другою дружиною [PERSON] , а не повернувся б до першої дружини, то б й мови не було б про предмет спору, тобто позов в суд не подавався б. Підставою позову слугувало також і відношення [PERSON] до своєї матері та суперечки [PERSON] з [PERSON] , яка в подальшому їй повідомила, що вона помилилася, подарувавши будинок [PERSON] , оскільки їй тепер нікуди буде їхати. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з [PERSON] та [PERSON] [PERSON] з 2019 року та вони дружили сім`ями. При знайомстві [PERSON] розповідав, що дім подарували йому його тітки. Також повідомила, що її чоловік був знайомий з [PERSON] та з його дружиною [PERSON] . Мати відповідача вірогідно попрохала у дружини [PERSON] [PERSON] , номер телефона чоловіка та влітку 2020 року свідок була присутня під час розмови її чоловіка з матір`ю [PERSON] , яка відбувалася на гучному зв`язку, та остання запитала про працевлаштування сина, а потім сказала, що вона має бажання повернутися на України в батьківський будинок, який знаходиться в с. Олексіївка, однак їй в цьому перешкоджає її син [PERSON] , який є власником будинку. Також мати [PERSON] повідомила, що [PERSON] став власником даного будинку обманним шляхом, оскільки він повідомив своїм тіткам, які були громадянами Росії, що Україна забере у них майно, в зв`язку з чим вони вирішили подарувати будинок [PERSON] . Показання свідків [PERSON] та [PERSON] (дітей другої дружини відповідача [PERSON] ) в частині введення відповідачем в оману позивача при укладенні спірного договору суд не може визнати об`єктивними, так як вказані свідки є близькими родичами (дітьми) бувшої дружини відповідача та заінтересовані в результаті розгляду справи. Суд вважає, що показання вказаних свідків спростовуються в сукупності з іншими доказами, а саме: показаннями свідків: [PERSON] та [PERSON] , в яких вони повідомляють, що [PERSON] мала дійсне волевиявлення на дарування [PERSON] будинку. Окрім цього сама дарувальник [PERSON] , в нотаріально посвідченій заяві вказала, що вона дійсно мала волевиявлення лише на передачу в дар [PERSON] належну їй Ѕ частину житлового будинку та інших домовленостей між ними не було. З показів допитаної у судовому засіданні свідка [PERSON] неможливо встановити факт введення [PERSON] в оману при підписанні спірного договору, оскільки вона не була присутня при його укладенні та взагалі спірний договір дарування житлового будинку був укладений в 2017 році, натомість як свідок [PERSON] познайомилася з родиною [PERSON] лише в 2019 році, як вона сама пояснила в судовому засіданні. Натомість показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила від позивачки.\~ Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, позивач, надаючи [PERSON] довіреність на укладення договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, не могла нерозуміти, що йдеться саме про договір дарування, оскільки зі змісту довіреності від 27.10.2017 року вбачається, що вказана довіреність надана [PERSON] з питань саме розпорядження (а саме дарування [PERSON] ) належної їй Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] ). Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Однак суд вважає, що позивач не довела, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом обману, а саме в зв`язку з повідомленням відповідачем [PERSON] позивачу про те, що громадянам Російської Федерації в`їзд на територію України буде заборонено, та все майно, що належить громадянам Російської Федерації буде передано у власність держави України, оскільки з тексту самої позовної заяви [PERSON] , вбачається, що підставою позову до суду слугував той факт, що відповідач в період з 1998 року по 2015 рік знаходився у шлюбі з [PERSON] . Однак з огляду на складні сімейні відносини та алкогольну залежність [PERSON] у позивача не було і думки оформляти на нього будь яку нерухомість. Після розірванню шлюбу з [PERSON] відповідач в 2015 році вдруге одружився та позивачу, а також [PERSON] і [PERSON] здалося, що поведінка, спосіб життя і ставлення відповідача до матері [PERSON] нібито змінилося. Однак, перебуваючи в законному шлюбі, відповідач приховував свої стосунки з колишньою дружиною [PERSON] , з якою на сьогоднішній день проживає в спірному домоволодінні. Такі свідчення також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Однак зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено\~законом\~для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про введення відповідачем її в оману під час укладення такого правочину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 165/1368/17. Окрім цього з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач звернулася лише у 2020 році, за спливом майже двох з половиною років після укладення оспорюваного правочину. Натомість, зі змісту позовної заяви, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач, перебуваючи з відповідачем у добрих стосунках, періодично проживаючи разом у зазначеному будинку, жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваного договору не мали, а конфлікт у сторін виник лише після розірвання стосунків відповідача з [PERSON] (другою дружиною) та одруження відповідача на першій дружині [PERSON] . Як вже зазначалося раніше, то згідно роз`яснень, викладених у пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними"\~ помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім цього,\~з матеріалів\~справи вбачається,\~що згідно договору [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 27.01.1999 року за реєстровим №2-155 належала 1/2 частина житлового будинку. Інша 1/2 частина житлового будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області 08.09.2015 року за реєстровим №1089, спадкова справа 140/2014. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування від 01.11.2017 року в цілому та застосувати до договору дарування наслідки недійсності правочину, а саме повернути у власність [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині кожній, при цьому в нотаріально посвідченій заяві [PERSON] від 24 липня 2020 року, остання зазначає, що вона позовні вимоги [PERSON] не підтримує і проти задоволення позову заперечує, при цьому зазначаючи, що вона дійсно 01.11.2017 року передала у дар [PERSON] належну їй Ѕ частину будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також передала у дар земельну ділянку, на якій знаходиться зазначений будинок. Також в заяві [PERSON] вказала, що до підписання договору дарування частини будинку та земельної ділянки ніяких домовленостей, крім зазначених у договорі дарування, між нею та [PERSON] не було, також їй не відомо про будь які домовленості або обставини, які змусили [PERSON] подарувати належну їй Ѕ частину будинку з господарськими спорудами та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим прохає відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та той факт, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а представником відповідача було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок за відповідачем, то в результаті вказаних дій дарувальниками було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на житловий будинок з господарськими будівлями. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права позивача не були порушені внаслідок відчуження Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями на підставі укладеного між сторонами договору дарування. У постанові\~Верховного Суду\~України від\~21\~вересня 2016\~року у\~справі № 6-1512цс16 зазначено, що: "правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У частині першій\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із\~статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, судом не встановлено, що зміст договору оренди землі суперечить вимогам чинного законодавства, або інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Договір, укладено особами, які на час вчинення правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір відповідає вимогам статей 205, 207, 208 ЦК України та спрямований на реальне настання правових наслідків. Судом також\~не встановлено,\~а позивачем\~не доведеносукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, а саме факту навмисного введення її відповідачем в оману та замовчування обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, як і не доведено наявності розумного сумніву в тому, що її наміри не були спрямовані на укладання договору дарування, а також наявності безпосереднього зв`язку з волевиявленням позивача щодо укладення договору дарування, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. \~\~На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про застосування до договору дарування наслідків недійстності правочину, а саме повернення у власність попередніх власників [PERSON] та [PERSON] права власності на будинок по Ѕ частині кожній, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним та відповідно до ст. 216 ЦК України вказані наслідки недійсності правочину застосовуються у разі визнання договору недійсним, однак в задоволенні вимог про визнання договору дарування будинку позивачу відмовлено. Крім того, згідно вимог\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1\~ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із правовою позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові від 21.05.2014 у справі № 6-7цс14, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір дарування було підписано [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківвської області Харитоновою Я.М. за реєстром №5250 01.11.2017 року, а з позовом позивач звернулася до суду 11.06.2020, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, а тому посилання представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності є безпідстаними.

Outcome: dismissed