Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

ТзОВ «Епіцентр К» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу. Свій позов, враховуючи відповідь на відзив, мотивує тим, 05.07.2017 року у Волинській області, селі Липини по вул. Окружній на території ТзОВ "Епіцентр К" відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля "Volkswagen Polo", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автонавантажувача G30E-5 д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб "Volkswagen Polo", який був застрахований у ПрАТ «СК «АРСК», відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту. Вказує, що за фактом даної ДТП протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 124 КУпАП було складено на двох учасників даної пригоди. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а постановою Апеляційного суду Волинської області від 10.11.2017 року відповідно, визнано іншого учасника ДТП [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Посилається на те, що оскільки, відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах на момент вчинення ДТП, за рішенням Господарського суду м. Києва від 06.07.2020 року, сплатило ПрАТ «СК «АРСК» страхове відшкодування в розмірі 19556,35 грн. Вважає, що позивачу перейшло право зворотної вимоги до відповідача на вказану суму, однак, з врахуванням вимог ст. 132 КЗпП України, до стягнення підлягає сума в розмірі середнього місячного заробітку відповідача, що становить 12591,30 грн. Вказує, що звертався до відповідача із вимогою про повернення вказаних коштів, однак, [PERSON] в добровільному порядку відмовляється сплатити кошти. На підставі наведеного, просить суд стягнути з [PERSON] 12591,30 грн. шкоди, заподіяної внаслідок ДТП та судові витрати по справі. У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав. Вказав, що дійсно перебував у трудових відносинах з позивачем на момент вчинення ДТП та в порушення норм діючого законодавства, технологічний транспортний засіб, що є власністю позивача, не був застрахований. Також, зазначає, що постановою Апеляційного суду Волинської області від 10.11.2017 року визнано іншого учасника винним у вчиненні ДТП, що не бралося до уваги страховиком при прийнятті рішення при здійсненні страхового відшкодування, а єдиним належним доказом вартості відновлювального ремонту, спричиненої шкоди [PERSON] , може бути лише висновок судової авто товарознавчої експертизи, який в матеріалах справи відсутній. Відтак, вважає, що оскільки, його вина відсутня, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, він звільняється від обов`язку її відшкодувати. Крім того, вказує, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.11.2020 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з даним позовом. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до положень ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. "Про судову практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, за таких обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. Судом встановлено, що 10.03.2015 [PERSON] був прийнятий на постійне місце роботи у ТзОВ «Епіцентр К» на підставі наказу №31-П/ТР від 10.03.2015 року (а.с. 9). Як вбачається з витягу з протоколу №38-15 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 02.10.2015 року, [PERSON] пройшов навчання, отримав посвідчення №38-15-09 ТзОВ «Епіцентр К» та приступив до виконання обов`язків водія електро-навантажувача (а.с. 11-12). Наказом ТзОВ «Епіцентр К» № 19-П/ТР від 08.02.2019 року [PERSON] було звільнено з відповідної посади за власним бажанням (а.с. 10). Судом встановлено, що відповідачем за час роботи у ТзОВ «Епіцентр-К» не укладався договір про повну матеріальну відповідальність. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 року, що набрало законної сили, стягнуто з ТзОВ «Епіцентр К» на користь ПрАТ «СК АРСК» 19556,35 грн. - шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. (а.с. 13-19). Із змісту вищезазначеного рішення суду вбачається, що 05.07.2017 року у Волинській області, селі Липини по вул. Окружній на території ТзОВ "Епіцентр К" відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля "Volkswagen Polo", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автонавантажувача G30E-5 д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Внаслідок даного ДТП було пошкоджено транспортний засіб "Volkswagen Polo", який був застрахований у ПрАТ «СК «АРСК», відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту. За фактом даної ДТП протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 124 КУпАП було складено на двох учасників даної пригоди. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а постановою Апеляційного суду Волинської області від 10.11.2017 року відповідно, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Станом на день вчинення ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТзОВ "Епіцентр К" (а.с. 13-19). Факт притягнення як [PERSON] , так і [PERSON] до адміністративної відповідальності, підтверджується також відповідними судовими рішеннями (а.с. 43-46, 53). Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 року, встановлені обставини обопільної вини у скоєнні ДТП водія транспортного засобу "Volkswagen Polo" [PERSON] та водія автонавантажувача G30E-5 [PERSON] у співвідношенні вини 50/50. Вказані обставини, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що в даному випадку, відшкодуванню підлягає шкода завдана обом транспортним засобам внаслідок ДТП, оскільки, встановлена обопільна вина кожного учасника ( [PERSON] та [PERSON] ). Із матеріалів справи вбачається, на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 року позивач 05.10.2020 року виплатив ПрАТ «СК «АРСК» шкоду заподіяну його працівником [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 21658,35 грн. (а.с. 20). Відтак, у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача на стягнення сплаченої суми, в межах середнього місячного заробітку останнього в розмірі 12591,30 грн., відповідно до ст. 132 КЗпП України. При цьому, суд погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього місячного заробітку відповідача, оскільки, таких проведений відповідно вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (а.с. 8, 23). Разом з тим, обґрунтовуючи підстави для відмови в задоволенні позову, відповідач посилався на пропуск позивачем однорічного строку для звернення до суду з даним позовом, що передбачено ст. 233 КЗпП України, оскільки, страховик на адресу позивача направив вимогу ще 11.01.2019 року, однак, суд не погоджується з наведеними доводами, виходячи з наступного. На підставі ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. З матеріалів справи вбачається, що право регресної вимоги у позивача до відповідача виникло 05.10.2020 року, тобто з дня виплати відшкодування страховику (а.с. 20), з даним позовом ТзОВ «Епіцентр К» звернулося до суду 19.10.2020 року, тобто в межах строку позовної давності, а відтак, підстави для відмови в позові у зв`язку із пропуском строку для звернення до суду, відсутні. Також, доводи відповідача щодо відсутності у позивача полісу цивільної відповідальності на автонавантажувач G30E-5 д.н.з. [NUMBER] , при виконанні трудових обов`язків яким він керував під час ДТП, не беруться судом до уваги, оскільки, відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, що мало місце в даному випадку, укладення договорів страхування є необов`язковим. Крім того, доводи [PERSON] щодо не визнання власної вини у вчиненні ДТП, що мала місце 05.07.2017 року та доводи про відсутність належно обґрунтованого висновку судової автотоварознавчої експертизи щодо вартості відновлювального ремонту транспортного засобу "Volkswagen Polo", д.н.з. [NUMBER] , що могло вплинути на розмір страхового відшкодування, також є необґрунтованими, оскільки, вина [PERSON] , підтверджена постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.07.2017 року, яка набрала законної сили, а відсутність заперечень відповідача щодо вартості відновлювального ремонту та страхового відшкодування, підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2020 року, яке також набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «Епіцентр К» слід задовольнити, а саме стягнути з відповідача в користь позивача суму шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресув розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 12591,30 грн. та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суму сплаченого судового збору в розмірі 2102 грн.

Outcome: approved