Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вилучення земельних ділянок Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням сесії VI скликання Бистрицької сільської ради № 342 від 18 липня 2014 року, затверджений генеральний план забудови села Бистричі, Березнівського району Рівненської області. Відповідно до генерального плану забудови с. Бистричі, Березнівського району, Рівненської області передбачена дорога понад господарствами відповідачів, яка в подальшому веде до центральної вулиці Надслунанська в с. Бистричі, Березнівського району. На даний час земельною ділянкою, по якій має проходити дорога, користуються відповідачі. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], земельні ділянки не виділялися, а зайняті ними самовільно. Вважають, що на підставі ч. 3 ст. 212 ЗК України земельні ділянки підлягають вилученню у вказаних відповідачів за рішенням суду, як самовільно зайняті. Стосовно інших відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], позивач вважає, що частини належних ним земельних ділянок мають бути вилучені для суспільних потреб - для влаштування проїзду до і по вул. Надслучанській в с. Бистричі. Оскільки вказані відповідачі не надали своєї згоди на такий порядок вилучення частин земельних ділянок, представник позивача вважає, що на підставі ч. 10 ст. 149 ЗК України вилучення земель має здійснюватися у судовому порядку. Представники позивача, [PERSON], сільській голова [PERSON] та представник позивача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими та доведеними, просили суд їх задоволити в повному обсязі, з обставин викладених в позовній заяві та матеріалах справи. Додатково пояснили, що рішенням Бистрицької сільської ради VI скликання від 18 липня 2014 року затверджено Генеральний план забудови с. Бистричі Березнівського району. За положеннями Генерального плану забудови передбачено проїзд і прохід до будинку та земельної ділянки третіх осіб по вулиці Надслучанська (Набережна) в с. Бистричі. Вулицю Надслучанська (Набережна) фактично перетинають земельні ділянки відповідачів. У зв'язку із вказаними обставинами вказані земельні ділянки підлягають вилучення у вказаних громадян. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що позов Бистрицької сільської ради про вилучення у позивачів частин земельних ділянок є необґрунтованим, безпідставним та не може бути задоволений. Представник відповідача [PERSON], [PERSON], заперечував проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просила суд в задоволенні позову відмовити, рахують, що позовні вимоги є безпідставними. Вказані земельні ділянки належать їм на праві приватної власності, згідно рішення Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 15.10.1996 року № 50 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" . Третя особа [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судових засіданнях просили суд позовні вимоги задоволити в повному обсязі, мотивуючи необхідністю облаштування проїзду до вулиці Надслучанська і по вулиці Надслучанська в с. Бистричі Березнівського району, як це передбачено Генеральним планом забудови села. Бистрицька сільська рада зобов'язалася облаштувати проїзд до і по вулиці Надслучанська в с. Бистричі Березнівського району, де вони проживають. Однак будь-яких дій з приводу виконання свого обов'язку, що ґрунтується на Генеральному плані забудови села, який затверджений рішенням сільської ради від 18.07.2014 року №342, позивач не здійснив та не здійснює, відповідачі перешкоджають у цьому. Оскільки невиконання органом місцевого самоврядування зобов'язання унеможливлює пересування (прохід, проїзд) позивача вулицею Надслучанська, буд. 117, в с. Бистричі, тому їхні права порушуються. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявилася, про час і місце судових засідань повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в справі судові повідомлення, причину неявки, суду не повідомила. Ухвалою суду від 12.07.2018 року провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 15.08.2018 року. Ухвалою суду від 29.08.2018 року витребувано з архівного відділу Березнівської районної державної адміністрації копію рішення Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 15.10.1996 року № 50 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" з усіма додатками та витребувати з Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області для огляду в судовому засіданні земельно - кадастрову книгу. Ухвалою суду від 29.08.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 11.09.2018 року. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2006 року Бистрицькою сільською радою Березнівського району V скликання розглянуто листа Відділу земельних ресурсів № М7 від 27.04.2006 року і ухвалено рішення № 19 "Про розгляд звернень громадян", яким внесено зміни у рішення органу місцевого самоврядування від 15.10.1996 року №50 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність", складено список громадян, у яких вилучатимуться земельні ділянки під проїзну дорогу по вулиці Надслучанська в с. Бистричі. Рішенням Бистрицької сільської ради VI скликання від 18 липня 2014 року затверджено Генеральний план забудови с. Бистричі Березнівського району. За положеннями Генерального плану забудови передбачено проїзд і прохід до будинку та земельної ділянки позивача по вулиці Надслучанська (Набережна) в с. Бистричі. Встановлено, що вулицю Надслучанська (Набережна) фактично перетинають земельні ділянки відповідачів. Дані земельні ділянки відповідачі отримали на підставі рішення Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 15 жовтня 1996 року №50 "Про передачу земельної ділянки в приватну власність та постійне користування". Спірні відносини виникли між сторонами з приводу ухилення відповідача від виконання покладених рішенням органу місцевого самоврядування обов'язків по влаштуванню проїзду до і по вулиці Надслучанська в с. Бистричі Березнівського району. В обґрунтування позову Бистрицька сільська рада зазначає, що чотирьом відповідачам у справі, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], земельні ділянки не виділялися, а зайняті ними самовільно та самовільно ними користуються. Вважають, що на підставі ч. 3 ст. 212 ЗК України земельні ділянки підлягають вилученню у вказаних відповідачів за рішенням суду, як самовільно зайняті. Стосовно інших чотирьох відповідачів, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у позовній заяві відсутні посилання на самовільне захоплення ними земельних ділянок. Однак, посилаючись на норми ст. 149 ЗК України, позивач вважає, що у вказаних відповідачів частини належних ним земельних ділянок мають бути вилучені для суспільних потреб - для влаштування проїзду до і по вул. Надслучанській в с. Бистричі. Оскільки вказані відповідачі не надали своєї згоди на такий порядок вилучення частин земельних ділянок, позивач вважає, що на підставі ч. 10 ст. 149 ЗК України вилучення земель має здійснюватися у судовому порядку. За встановлених вище обставин у справі, суд прийшов до наступного висновку. За змістом ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки. [PERSON] України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Земельний кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Верховним Судом України в постанові від 30 травня 2012 року № 6-31 цс 12 висловлено наступну правову позицію: Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. У земельно - кадастровій книзі Бистрицької сільської ради наявні відповідні записи про передачу позивачам у власність та постійне користування земельних ділянок. Абзацом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" в редакції від 19.10.2016р., визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Отже, відсутність на належні позивачам земельні ділянки державних актів та кадастрових номерів, не є перешкодою для володіння та користування земельними ділянками. Присвоєння земельній ділянці кадастрового номера є обов'язковою умовою для продажу, дарування, оформлення спадщини, щодо земельної ділянки та здійснення інших юридичних дій, пов'язаних із земельною ділянкою. В постанові ВСУ від 24 травня 2017 року № 640/2034/15-ц висловлено правову позицію: «Отже вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з'ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору». Спірні земельні ділянки були передані у власність відповідачів на підставі ст. 17 діючого на той час Земельного кодексу України, частина 3 якого передбачала, що передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Згідно ст. 4 ст. 17 ЗК України (в ред. 1993 року) зазначені земельні ділянки передаються власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Рішенням Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 15.10.1996 року № 50 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" позивачам, за виключенням [PERSON], передано у приватну власність та постійне користування раніше надані земельні ділянки в с. Бистричі Березнівського району для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства. Відповідачу [PERSON] земельна ділянка площею 0,47 га передана у приватну власність рішенням Бистрицької сільської ради № 14 від 29 травня 1995 року. Доказом передачі у власність відповідачів земельних ділянок є відповідні відмітки в їхніх паспортах, копії яких містяться в матеріалах справи (арк.справи 96-108). Така процедура була передбачена на той час Порядком відмічення в паспорті громадян України факту передачі безплатно у приватну власність земельних ділянок, затвердженим Наказом МВС та Державного комітету України по земельних ресурсах від 12.07.1993 р. № 445/58 та який втратив чинність на підставі Наказу МВС № 1178/398 від 22.12.2005. Відповідно до абз. 2 Прядку «Передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок проводиться один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, що його замінює. Відмітка робиться на підставі рішення відповідної місцевої Ради народних депутатів про передачу земельних ділянок у приватну власність за формою згідно з додатком. Запис робиться на останній вільній сторінці паспорта чітко, чорнилом або тушшю, завіряється підписом голови місцевої Ради народних депутатів і печаткою. Представник Бистрицької сільської ради в ході судового розгляду з'ясовував у відповідачів чи мають вони документи, які підтверджують розміри переданих їм земельних ділянок та дані, щодо встановлення меж. Разом з тим, передаючи відповідачам у власність земельні ділянки Бистрицька сільська рада мала (повинна була мати) у своєму розпорядженні матеріали, що підтверджують розміри переданих у власність земельних ділянок. Оскільки позивач вказує, що відповідачі самовільно зайняли земельні ділянки, необхідно звернутися до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», яка визначає, що є самовільним зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Зважаючи на наявність рішень Бистрицької сільської Ради народних депутатів про передачу відповідачам земельних ділянок у приватну власність та постійне користування, а також зважаючи на безперешкодне безперервне користування відповідачами земельними ділянками більше двадцяти років, жодного самовільного зайняття земельних ділянок відповідачами немає. Крім того, ч. 1 ст. 2 Закону України № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» вказує, що його дія поширюється на суспільні відносини, пов'язані з викупом земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для забезпечення суспільних потреб чи пов'язані з примусовим відчуженням зазначених об'єктів нерухомого майна з мотивів суспільної необхідності, якщо такі потреби не можуть бути забезпечені шляхом використання земель державної чи комунальної власності. Всі відповідачі отримали від Бистрицької сільської ради повідомлення про надання згоди на вилучення у них частин земельних ділянок у зв'язку з соціальною необхідністю та для створення благоустрою села Бистричі. Разом з тим, позовна заява не містить жодного посилання на наведений вище [PERSON] № 1559-VI. В той же час, не можуть бути вилучені у відповідачів земельні ділянки з мотивів суспільної необхідності без застосування при цьому положень відповідного Закону № 1559-VI. Заявляючи вимогу про вилучення частин земельних ділянок відповідачів та посилаючись в позові на ст. 149 ЗК України, яка регламентує порядок вилучення земельних ділянок, позовна заява не містить жодних посилань на підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку, які передбачені ст. 143 ЗК України: Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально- паразитичними і карантинно - шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Зазначений перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку є вичерпним. Жодна підстава в позові не наведена і в ході судового розгляду справи встановлена не була. Інших фактичних даних, які мають значення для справи, немає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв"язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в позові слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги вважаються безпідставними, такими що не підлягають до задоволення. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed