Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що між ЗАТ ПУМБ, правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ ПУМБ та [PERSON] був укладений кредитний договір № 6888004 від 19.09.2008 року. Відповідно до умов кредитного договору, позивач зобов'язався надати боржнику кредит у розмірі 70000,00 доларів США, а боржник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Позивач належним чином виконав свої обов'язки за кредитним договором, відкривши боржнику позичковий рахунок та надавши йому обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань боржника перед позивачем за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 6890617 від 19.09.2008 року, згідно з яким в забезпечення зобов'язань боржника за кредитним договором було передано в іпотеку банку наступне нерухоме майно: квартира загальною площею 43,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов п. 1.6. Договору іпотеки, за рахунок предмету іпотеки позивач має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені, штрафи та всі інші суми, передбачені кредитним договором), а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов'язані із реалізацією прав, що випливають з Договору іпотеки (зокрема, але не виключно, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи витрати на оплату винагороди залученим експертам, організацію торгів тощо). У зв'язку з невиконанням боржником зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позивач направив боржнику вимогу у тридцятиденний термін усунути порушення основного зобов'язання або повернути кредит та проценти за користування ним достроково. Зазначеною вимогою боржника було попереджено про намір позивача звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги у тридцятиденний строк з моменту її одержання. Відповідач порушення основного зобов'язання не усунув, кредит та проценти за користування ним достроково не повернув. Таким чином, у Позивача виникло передбачене ст. 35 Закону України "Про іпотеку" та п. 4.1 Договору іпотеки право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" та п. 4.2. Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі й на підставі виконавчого напису нотаріуса. 08.02.2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Євгенієм Вікторовичем здійснено виконавчий напис № 512, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки в розмірі 70047,49 доларів США та 44857,67 грн. Зазначений виконавчий напис було пред'явлено Позивачем на виконання до відділу Державної виконавчої служби Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Позивач 31.01.2014 року направив відповідачам вимогу добровільно протягом 1 (одного) місяця з дня отримання вимоги виселитися з квартири, що є предметом іпотеки та знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Зазначена вимога не була виконана. Таким чином, невиконання відповідачем вимоги позивача про виселення з предмета іпотеки перешкоджає його реалізації, внаслідок чого порушується право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач просить позов задовольнити, примусово виселити та зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], їх неповнолітнього сина [PERSON] та доньку [PERSON], з предмета іпотеки - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка є предметом іпотеки згідно Договору іпотеки № 6890617 від 19.09.2008 року і підлягає продажу на прилюдних торгах. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, пояснила, що внаслідок невиконання зобов'язань відповідача перед банком, виконавчим написом нотаріуса було звернено стягнення на предмет іпотеки, на даний час в зв'язку з тим, що відповідачі мешкають за адресою квартири, це перешкоджає позивачу реалізувати предмет іпотеки, просила виселити відповідачів з квартири (без надання іншого житлового приміщення) та зняти їх з реєстраційного обліку. Відповідачі про час, дату і місце судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомили. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі та пояснила, що на момент укладення договору іпотеки в квартирі були зареєстровані неповнолітні діти, при укладанні договору представник органу опіки та піклування не залучався, в зв'язку з чим виселення призведе до порушення прав неповнолітніх, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між ЗАТ ПУМБ, правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ ПУМБ та [PERSON] був укладений кредитний договір № 6888004 від 19.09.2008 року (а.с. 4-6). Згідно п.п. 1.2 договору, цільове призначення кредиту - для використання на розсуд позичальника відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до умов кредитного договору, позивач зобов'язався надати боржнику кредит у розмірі 70000,00 доларів США, а боржник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Позивач належним чином виконав свої обов'язки за кредитним договором, відкривши боржнику позичковий рахунок та надавши йому обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі. З метою забезпечення виконання зобов'язань боржника перед позивачем за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 6890617 від 19.09.2008 року, згідно з яким в забезпечення зобов'язань боржника за кредитним договором було передано в іпотеку банку наступне нерухоме майно: квартира загальною площею 43,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу від 26.03.2004 року (а.с. 10-11). 08.02.2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Євгенієм Вікторовичем здійснено виконавчий напис № 512, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки в розмірі 70047,49 доларів США та 44857,67 грн. (а.с.15). Позивач 31.01.2014 року направив відповідачам вимогу добровільно протягом 1 (одного) місяця з дня отримання вимоги виселитися з квартири, що є предметом іпотеки та знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В зв'язку з чим, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, в зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із квартири без надання їм іншого постійного житла. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, згідно правового висновку Верховного Суду України (постанова від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15), за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). На підставі викладеного, суд вважає, що позов в частині виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Позивач таких позовних вимог з зазначенням іншого житлового приміщення не заявляв. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки судом відмовлено у виселенні відповідачів, відсутні підстав для зняття їх з реєстраційного обліку. Таким чином, суд вважає позов не обґрунтованим та відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed