Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач зазначив, що постановою від 03.06.2016р. керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] йому відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вважає, що зазначена постанова підлягає скасуванню, оскільки, по-перше, не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а, по-друге, винесена особою, яка не мала на це повноважень. На підставі викладеного просить постанову від 03.06.2016р. керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] скасувати, зобовязавши відповідачів знову «доказательно, объективно, законно составить органом досудебного расследования и прокуратуры постановление «О порядке и размерах возмещения материального и морального ущерба реабилитированному [PERSON] вследствие незаконного обвинения по ч.3 ст.358 УК с 05.02.2002 по 15.04.2016г.» (мовою оригіналу), зобовязати відповідачів публічно вибачитися перед позивачем на зборах слідчих та прокурорів Токмацької міської прокуратури, та солідарно стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 50\~000грн «по обстоятельствам систематических и незаконных отказов возмещения ущерба постановлениями прокуроров Саврана А.Н. и Свистуна А.В. от 04.04.2014г., 03.06.2016г. и по фактам незаконного отказа возврата в собственность [PERSON] двух пишущих машинок, незаконно изъятых в ходе обыска 21.10.2002г. и не поступивши на склад вещдоков Токмакского ГО ГУМВД с 21.10.2002г. по настоящее время» (мова оригіналу). В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.165). Представник відповідача [PERSON] прокурор Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що був процесуальним прокурором по обєднаному кримінальному провадженню № 12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, за якими [PERSON] було предявлено обвинувачення в порядку КПК України в редакції 1960 року, та постановою від 15.04.2016 року закрив це провадження у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] (відносно особи). Того ж дня постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення (як фактове). Винесення двох постанов пояснює прогалинами у КПК 2012р. На підставі постанови від 15.04.2016р., яка винесена [PERSON], керівник Токмацької місцевої прокуратури [PERSON], розглянувши звернення [PERSON], виніс постанову від 03.06.2016р. про відмову у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ухвалою від 08.11.2016р. Токмацького районного суду Запорізької області постанову прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] від 15.04.2016 року скасовано. Тому саме ці підстави можуть слугувати обґрунтуванням для подальшого скасування оскаржуваної позивачем по справі постанови, а названі ним доводи вважає неспроможними. Іншу частину позовних вимог вважає необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не зявився, про причини неявки не сповістив, про час та місце судового розгляду повідомлений завчасно та належним чином. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти і правовідносини. 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] відносно [PERSON] порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 31.05.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 04.11.2002 року, 16.05.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. 02.12.2002 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] [PERSON] предявлено обвинувачення за ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. В ході досудового слідства за правилами КПК України в редакції 1960 року кримінальне переслідування відносно [PERSON] в частині кваліфікації його дій, а саме за ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, було припинено постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] від 16.05.2003 року. 11.12.2003 року слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] в останній редакції винесено постанову про притягнення [PERSON] в якості обвинуваченого за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.07.2005 року постанова Василівського районного суду Запорізької області від 02.04.2005 року скасована і справа направлена прокурору Токмацької міжрайонної прокуратури Запорізької області для проведення досудового слідства. Вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 02.02.2007 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочинів за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу у розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та звільнений від відбування покарання за закінченням строків давності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2007 року вирок Токмацького районного суду від 02.02.2007 року скасовано і направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. Постановою Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2009 року постанова Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.12.2008 року скасована та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року [PERSON] визнано винним за ч. 1, ч. 3 ст. 358 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 550 грн. та звільнено від відбування покарання у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.07.2012 року вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 28.02.2012 року скасовано та направлено кримінальну справу на новий судовий розгляд. 03.09.2012 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Оріхівського районного суду Запорізької області за визначеною підсудністю в порядку ст. 38 КПК України. В подальшому [PERSON] звернувся з заявою до Апеляційного суду Запорізької області про зміну підсудності, в якій просив змінити підсудність кримінальної справи порушеної щодо нього за ст.ст. 358 ч.ч. 1,2 358 КК України та направити її до Токмацького районного суду Запорізької області за місцем його мешкання, а також за місцем мешкання потерпілого, цивільного відповідача та свідків. Згідно ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2013 року заяву [PERSON] задоволено, змінено територіальну підсудність розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ст.ст. 358 ч.ч. 1,3 КК України та направлено кримінальну справу до Токмацького районного суду Запорізької області. 28.02.2013 року кримінальна справа за підсудністю надійшла до Токмацького районного суду Запорізької області. Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно [PERSON] за ч.ч. 1,3 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін. 28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №12013080350000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 12013080350000877, та обєднані в одне кримінальне провадження за №12013080350000876 (а.с.173). Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №12013080350000876 за ч.ч. 1,3 ст. 358 КК України закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Постановою від 04.04.2014р. в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Рішенням від 15.07.2016р. Пологівського районного суду Запорізької області скасовано постанову в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди в частині відмови [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», оскільки рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 29.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.06.2016 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Токмацького ВП ГУНП в Запорізькій області, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, було відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] в сумі 4122,68грн. матеріальної шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.82-86). Рішення оскаржувалося, набрало законної сили (а.с.89-91). Ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 року постанова від 28.07.2013 року заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. про закриття кримінального провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON], скасована (а.с.75). Постановою прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, за якими [PERSON] було предявлено обвинувачення в порядку КПК України в редакції 1960 року закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.171-172). Постановою від 03.06.2016р. керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] позивачу відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с.165-168). Зазначені обставини неодноразово встановлювалися судами. Ухвалою від 08.11.2016р. Токмацького районного суду Запорізької області постанову від 15.04.2016 року прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12013080350000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] скасовано (а.с.117-122). Як пояснив представник відповідача [PERSON], в подальшому слідчі та розшукові дії по зазначеному кримінальному провадженню не проводилися, постанова слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року є чинною. Позивачем заявлені вимоги про скасування постанови від 03.06.2016р. керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON], якою відмовлено у відшкодуванні [PERSON] шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки, на його думку, вона не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», та її винесення відноситься до повноважень слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] Для зясування особи, якій процесуально належить вирішувати питання про відшкодування [PERSON] шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід визначити правовий статус позивача після направлення справи для проведення додаткового розслідування. Як неодноразово встановлювалося судами, кримінальна справа за ст.ст. 358 ч.ч.1,2 КК України відносно позивача порушена за положеннями КПК в ред. 1960р., за якими і здійснювався її судовий розгляд в судах Запорізької області, якими були постановлені вироки про його винуватість у скоєнні цього злочину з призначенням покарання. Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно [PERSON] за ч.ч. 1,2 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування, яка ухвалою апеляційного суду залишена без змін. Згідно з п. 12 Перехідних положень КПК України в ред. 2012р. кримінальні справи, які надійшли до суду до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за процедурою КПК 1960 р., який передбачав інститут направлення справи на додаткове розслідування (статті 246 і 281). Тому в разі виникнення підстав направлення кримінальної справи на додаткове розслідування під час дії КПК 2012 р., який не передбачає можливості повернення справи на дорозслідування, суд вправі направити справу для проведення такого розслідування. Але розслідування таких справ провадиться у порядку, передбаченому цим Кодексом ( ред. 2012р.). Згідно з ч. 1, 3 ст. 214 КПК (2012р.) досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань; здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за №12013080350000876 та за ч. 3 ст. 358 КК України за № 12013080350000877, та обєднані в одне кримінальне провадження за №12013080350000876 (а.с.173). Повернення справи на додаткове розслідування має на меті продовження дослідження обставин справи, які не були або неповно встановлені при первісному розслідуванні. Тобто кримінальна справа продовжує існувати, а не формується заново. Разом з тим, згідно з ч. 1 статтею 42 КПК (2012р.) підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. Вказана норма містить дві підстави для визнання особи підозрюваною: 1) повідомлення їй про підозру, яка здійснюється в порядку, встановленому статтями 276-279 КПК 2012р.; 2) затримання особи за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. В даному випадку позивачу про підозру не повідомлялося, його затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення не здійснювалося. Таким чином, він не є підозрюваним, оскільки не повідомлявся про підозру і не затримувався за підозрою, не дивлячись на те, що у кримінальному провадженні, яке зареєстроване в ЄРДР за №12013080350000876 на виконання вимог статті 214 КПК при давно порушеній кримінальній справі, яка вже перебувала у суді та мала своє вирішення у обвинувальному вироку, і не була закрита за відсутністю складу злочину, а лише спрямована за КПК 1960р. на додаткове розслідування через допущену неповноту, викладено фабулу не у відношенні невстановленої особи, а саме щодо [PERSON], та не є обвинуваченим, оскільки обвинувальний акт відносно нього не складався. Саме з цих підстав ухвалою від 08.11.2016р. Токмацького районного суду Запорізької області постанову прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області [PERSON] про закриття кримінального провадження № 12013080350000876 за ч.ч.1,3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року, у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] від 15.04.2016 року скасовано, і ухвала набрала законної сили. Натомість постанова слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року, якою обєднане кримінальне провадження № 12013080350000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2001 року закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, є чинною дотепер. Таким чином, постанову від 03.06.2016р. керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON], якою [PERSON] відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слід скасувати, а позивачу розяснити, що, згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування (…). Згідно ЄРДР (а.с.173), органом досудового розслідування визначено Токмацьке відділення поліції Василівського відділу поліції Головного національного управління поліції в Запорізькій області. У задоволенні вимог позивача зобовязати відповідачів знову «доказательно, объективно, законно составить органом досудебного расследования и прокуратуры постановление «О порядке и размерах возмещения материального и морального ущерба реабилитированному [PERSON] вследствие незаконного обвинения по ч.3 ст.358 УК с 05.02.2002 по 15.04.2016г.» (мовою оригіналу), слід відмовити, оскільки, згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зобовязання керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] та Державної казначейської служби України, яка взагалі не наділена правом складати такі постанови, вчинити зазначені дії, з огляду на встановлені по справі обставини, вочевидь є порушенням діючого законодавства та Конституції України. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем такого способу захисту, як зобовязати відповідачів публічно вибачитися перед позивачем на зборах слідчих та прокурорів Томацької міської прокуратурисуд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "[PERSON] проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів. На підставі викладеного суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо зобовязання відповідачів публічно вибачитися перед ним не забезпечить дійсного припинення порушення його прав, і зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту права не передбачений положеннями ст.16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі. Відповідно, у задоволенні цієї частини вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів моральної шкоди, сумі 50\~000грн, яка, на думку позивача, спричинена йому «по обстоятельствам систематических и незаконных отказов возмещения ущерба постановлениями прокуроров Саврана А.Н. и Свистуна А.В. от 04.04.2014г., 03.06.2016г. и по фактам незаконного отказа возврата в собственность [PERSON] двух пишущих машинок, незаконно изъятых в ходе обыска 21.10.2002г. и не поступивши на склад вещдоков Токмакского ГО ГУМВД с 21.10.2002г. по настоящее время», суд враховує наступне. Ця сума визначена, виходячи з того, що [PERSON] не повернуто внаслідок «исчезновения-кражи, подмены» дві друкарські машинки, вилучених у нього в ході обшуку в 2002р, які йому необхідні для роботи складання скарг, заяв, і які є знаряддям його захисту (позов, а.с.101об -102). Згідно супровідного листа начальника Токмацького відділення поліції Василівського відділу поліції Головного національного управління поліції в Запорізькій області (а.с.62), позивач 29.09.2014р. отримав дві друкарські машинки, про що склав розписку, оригінал якої знаходиться у відділенні поліції. За положеннями Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, що проголошені судом прилюдно, та відтворені у Єдиному реєстрі судових рішень вважаються офіційно опублікованими та доступними для використання. Ухвалою від 16.12.2014р. апеляційного суду Запорізької області залишено без змін ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського району м.Запоріжжя від 20.11.2014р. Згідно встановлених обставин справи, після вилучення двох друкарських машинок у [PERSON] вони деякий час зберігалися в камері схову Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області, потім разом з кримінальною справою щодо [PERSON] були передані до Василівського районного суду Запорізької області, де в опечатаному вигляді зберігалися до 02.04.2014 року, після чого в тому ж вигляді були передані старшині Токмацького МВ ГУМВС [PERSON] З акту від 09.04.2014 року вбачається, що ці ж друкарські машинки [PERSON] в присутності понятих відмовився не тільки отримати, але й оглянути без будь-яких пояснень з цього приводу, актом від 22.04.2014 року підтверджується, що [PERSON] таки оглянув вказані машинки, але відмовився від їх отримання, посилаючись на те, що це не його машинки, 15.07.2014 року знов відмовився від отримання цих машинок, посилаючись на те, що в акті передачі [PERSON] не зазначив індивідуальні ознаки друкарських машинок, і лише \~\~ 29.09.2014 року нарешті отримав вказані машинки, ті ж самі, від отримання яких раніше відмовлявся, при цьому склав розписку про їх отримання, \~\~в якій зазначив, що машинки йому повернуті, претензій не має та в своїй заяві від 29.09.2014 року та наданих щодо цього особистих поясненнях про те, що він помилково вважав раніше, що машинки йому не належать, просив закрити кримінальне провадження щодо [PERSON] \~\~\~ Таким чином, позивачем не доведено, що йому не повернуті вилучені у нього в ході обшуку в 2002р. друкарські машинки. \~\~\~\~\~ За положеннями ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (…). Наведені позивачем в резолютивній частині позову інші обґрунтування суми заявленої моральної шкоди «по обстоятельствам систематических и незаконных отказов возмещения ущерба постановлениями прокуроров Саврана А.Н. и Свистуна А.В. от 04.04.2014г., 03.06.2016г.» (а.с.102), суд вважає неспроможними, з огляду на їх повну необґрунтованість, та з врахуванням розяснень п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року. Таким чином, у задоволенні цієї частини вимог слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. Заявою (а.с.146), позивач просить солідарно стягнути з відповідачів «судебные расходы явки в судебные заседания Токмакского и Черниговского районних судом, по документально подтвержденных доказательств протоколами указанных судов о явке в судебные заседания, суточные, компенсацию за отрыв от обычных занятий и стоимости автобусного сообщения Токмак-Черниговка» (мова оригіналу). За ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Ч.2 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відносить витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Статтею 85 ЦПК України встановлено, що витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, зокрема включають витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Згідно матеріалів справи, позивач витратив 26грн 11коп на прибуття до Чернігівського районного суду (а.с.147). Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення судових витрат у вигляді добових, оскільки позивач не переїжджав до іншого населеного пункту (як вбачається з матеріалів справи, судове засідання, на яке зявився позивач, призначалося та проводилося у денний період доби і необхідність залишатися на ночівлю в смт Чернігівка позивачем не доведена), та компенсації за відрив від звичайних занять, оскільки такі вимоги позивачем в належний спосіб необґрунтовані. Крім того, стосовно вимог позивача щодо компенсації йому за відрив від звичайних занять у звязку з явкою у судове засідання 26.04.2017р., слід відзначити, що, зі змісту ч.2 ст.85 ЦПК України вбачається, що таку компенсацію можна отримати, якщо сторона, на користь якої ухвалено рішення, не працює і не має самостійного доходу. Проте, як пояснив сам позивач в судовому засіданні, він є пенсіонером, що виключає можливість отримання такої компенсації, тому в задоволенні вимог позивача щодо стягнення на його користь добових та компенсації за відрив від звичайних занять слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо\~\~ позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем позов у даній справі був предявлений до Державної казначейської служби України та керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON], істосувався він трьох вимог, як майнового, так і не майнового характеру. Оскільки позов був задоволений частково лише в частині одної вимоги немайнового характеру і стосувалися ці вимоги посадової особи - керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON], а не цієї ж особи як фізичної, то суд,

Outcome: partial