Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити , просила стягнути з відповідача неустойку ( пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення з 01.01. 2012 року по 16. 10. 2013 року у розмірі 101 401 ( сто одну тисячу чотириста шістьдесят одну ) гривню 10 коп. та судовий збір у розмірі 1018 грн. 34 коп. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином , про причини неявки суд не повідомив (а.с.40,41). Разом з тим, поряд з направленням телеграми та врученням судової повістки через житлово-комунальні органи, відповідачу у встановленому порядку направлялись судові повістки про виклик в судове засідання, однак всі вони повернулись за терміном зберігання. За приписами п.1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов"язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Також, відповідно до ч.2 п.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається : фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстроваеною у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином ( ч.3 п. 5 ст. 74 ЦПК України). Згідно ч.8 ст. 76 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою ( а.с. 41). Суд вважає за можливим розглядати справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні , на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року та виданого 12 жовтня 2012 року на його виконання виконавчого листа №2-3692/12, відповідач [PERSON] зобов'язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини : доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 06.01. 2012 року. У зв'язку з неналежним виконанням судового рішення за відповідачем [PERSON] утворилась заборгованість по аліментам за період з 06.01.2012 року по 01.09.2013 року, про що державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві були складені довідки - розрахунки № 766/9 від 23.09.2012 року, яка становить 30 570 гривень 88 коп. та від 05.11.2013 року заборгованість з 01.09. 2013 року по 16.10. 2013 року, яка становить 3 356 гривень 94 коп. Отже, заборгованість по аліментам станом на 16.10. 2013 року становить 33 927 гривень 82 коп. Згідно з ч.2 ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов"язані утримувати дітей до їх пованоліття. Такий самий обов"язок батьків міститься і у ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 8 Закону України " Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Одним зі способів виконання обов"язку з утримання дитини є сплата одним з батьків аліментів на утримання дитини. Частиною першою ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов"язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення нестойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Із роз"яснень п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається , що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Отже, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідачу було відомо про відкриття провадження за виконавчим листом про стягнення з нього аліментів, останній неодноразово попереджався про необхідність сплати аліментів, був обізнаний в тому, що виникла заборгованість по сплаті аліментів, про що свідчить письмове зобов"язання, написане власноручно відповідачем [PERSON] від 29.06. 2013 року ( а.с. 11). Проте відповідач сплачувати аліменти категорично відмовлявся, про що свідчить акт державного виконавця за № 766/9 від 03.07. 2013 року, про те, що [PERSON] з"явився до державного виконавця та повідомив, що сплачувати аліменти на користь [PERSON] відмовляється ( а.с. 12). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості, складеної державним виконавцем Дарницького РУЮ у м. Києві 23.09.2013 року ( а.с. 8) та відповідно 05.11. 2013 року ( а.с.9), оскільки боржник не подавав державному виконавцю даних про розмір отриманих доходів, то аліменти нараховувались виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву. Протягом з 06.01. 2012 року по 01.11. 2013 року відповідач [PERSON] аліментів не сплачував жодного разу. Таким чином, за період з 06 січня 2012 року по 01 вересня 2013 року включно склалась заборгованість у розмірі 30 570 грн. 88 коп., а за період з 01.09. 2013 року по 01.11.2013 року включно - заборгованість на суму 3 3 56 грн. 94 коп.( а.с. 8-9). Відповідно до частини першої статті 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Отже, передбачена ст. 196 СК України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду. Як вбачається з матеріалів , рішення про стягнення аліментів було ухвалене судом 11 червня 2012 року ( а.с.6-7), 12 жовтня 2012 року виконавчий лист було пред"явлено до виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та листа начальника ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 05.11.2013 року, 23.09.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ( а.с.16). При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» стосовно повідомлення належним чином державним виконавцем боржника про суму заборгованості та про строк її погашення, з урахуванням того, що боржник [PERSON] знав про необхідність сплати аліментів Оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюються за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості виходячи зі всієї суми. У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс-13, яка є обов'язковою для виконання в силу ст. 360-7 ЦПК України, зазначено порядок нарахування пені за несплату аліментів, а саме : оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Зі складеної державним виконавцем довідки-розрахунку заборгованості по аліментах вбачається, що сума нарахованих та несплачених аліментів проводилася виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву у відповідності до ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження ". Таким чином, при підрахунку суми пені, нарахованої на суму несплачених аліментів за кожен окремий місяць, в якому аліменти не були сплачені , за окремо визначений для кожного щомісячного платежу період прострочення, та шляхом додавання нарахованої суми пені за усі періоди, та відповідно до наданого розрахунку позивачкою, яка проведена у відповідності до методики нарахування пені ( а.с. 46, 47) , судом визначено, що загальний розмір пені за період з 06.01.2012 року по 16.10.2013 року становить 101 461 ( сто одна тисяча чотириста шістьдесят одна ) гривні 10 коп, який і підлягає стягненню з відповідача. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними в вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також підлягає стягненню і судовий збір з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України в межах задоволених позовних вимог.

Outcome: approved