Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення коштів за договором на відкриття поточного рахунку, мотивуючи тим, що 6 серпня 2013 року між сторонами укладено договір № 010-15547-0608133 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки. За умовами договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у доларах США та надає в його користування платіжну карту. Позивач користувався вказаним рахунком, вносячи на нього кошти. Відповідно до квитанції № 25125334 від 06.08.2013 року позивачем на рахунок було внесено 10 000,00 дол. США, згідно квитанції № 25161978 від 07.08.2013 року на рахунок було внесено 10 000,00 дол. США, згідно квитанції № 25435567 ві 15.08.2013 року внесено ще 13 934,00 дол. США. Вказані кошти зі свого рахунку позивач не може зняти. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача 33 934,00 дол. США, 6 % річних на суму 2 677,59 дол. США до звернення, 343,04 дол. США після звернення, 3% річних в сумі 171,04 дол. США, 3 % пені у сумі 62 605,82 дол. США. До суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 40 598,68 дол. США та 5 030,00 грн., з яких: 3 % річних за несплату процентів 109,63 дол. США, розмір пені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» - 40 014,00 дол. США, розмір упущеної вигоди 475,05 дол. США. Розмір моральної шкоди 5 000,00 грн., розмір вартості послуг за отримання виписки по рахунку 30,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» в судовому засіданні з позовом не погодилася, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надала суду заперечення на позов. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. 06 серпня 2013 року між сторонами [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено № 010-15547-0608133 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки. За умовами договору банк відкриває клієнту поточний рахунок у доларах США та надає в його користування платіжну карту. Строк дії договору до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Позивач користувався вказаним рахунком, вносячи на нього кошти. Станом на 24 квітня 2015 року на рахунку позивача знаходилися кошти у сумі 5 091,34 дол. США. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (ч. 1 ст. 1068 ЦК України). Судом встановлено, що 28.11.2015 року Позивач звернувся до АТ «Дельта Банк» з вимогою про видачу грошових коштів з поточного рахунку № 26203700215271 згідно Договору № 010-15547-0608133 на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки у розмірі 33 934,00 дол. США. Однак, Постановою № 328 від 30 травня 2014 року «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» , п. 9 Постанови Правління Національного банку України № 540 від 29 серпня 2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», яка діяла до 02.12.2014 року та Постановою Правління НБУ № 758 від 01.12.2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», яка діяла до 03.02.2015 року включно, уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Вимоги цього пункту не поширюються на: 1) дипломатичні представництва, консульські установи іноземних держав в Україні, міжнародні фінансові організації, представництва міжнародних фінансових організацій та їх співробітників, якщо вони не є громадянами України або не проживають у ній постійно та акредитовані міністерством закордонних справ України; 2) операції із забезпечення витрат на відрядження працівників за кордон резидентами юридичними особами і фізичними особами-підприємцями та іноземними представництвами. Таким чином, обмеження, встановлене НБУ, поширювалося на [PERSON], оскільки він звернувся із заявою про одноразову видачу йому коштів в сумі 33 934,00 дол. США. Оскільки відповідачем позивачу було надано інформацію про вступ у силу постанов Національного банку України та встановлення обмежень на видачу готівкових коштів в іноземній валюті, то підстав для задоволення позовних вимог немає. Також суд враховує той факт, що на підставі Постанови Національного банку України від 2.03.2015 № 150 «Про віднесення [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 2.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у [PERSON] акціонерному товаристві «Дельта Банк». Тимчасову адміністрацію в АТ «ДЕЛЬТА БАНК» запроваджено строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно, рішенням Фонду від 08.04.2015 року № 71 внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.2015 року та запроваджено тимчасову адміністрацію строком на шість місяців з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно. 03.08.2015 року Фондом ухвалено Рішення № 147 про продовження дії тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» до 02.10.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Згідно з ст. 26 вказаного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Судом встановлено, що 11.06.2015 року АТ «Дельта Банк» за рахунок цільової позики Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виплатив позивачу через банк-агент ПАТ КБ «Приватбанк» кошти за Договором № 010-15547-060813, що в еквіваленті на день введення тимчасової адміністрації становило 136 793,48 грн. Зазначене підтверджується Витягом зі списку вкладників, які отримують кошти в межах гарантованої суми за рахунок цільової позики Фонду гарантуванням вкладів фізичних осіб, наданим представником Відповідача. Представник Позивача даних обставин не спростовував та не заперечував. Таким чином, сума коштів, що знаходилася на поточному рахунку позивача, була виплачена йому в порядку, передбаченому ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, суд бере до уваги той факт, що з моменту звернення до Банку із заявою про повернення усіх коштів, що знаходяться на його рахунку, позивач міг вільно розпоряджатися своїми коштами, що підтверджується випискою по рахунку. Отже, реальна можливість розпорядження коштами з урахуванням обмежень, введених НБУ, Банком позивачу була надана. Враховуючи викладене, суд не вбачає у діях відповідача жодних протиправних ознак. У задоволенні позовних вимог про нарахування на суму заборгованості 3 % річних також слід відмовити, оскільки на залишок на поточному рахунку нараховувалися проценти відповідно до тарифів, крім того договір банківського вкладу, укладений між Сторонами та Правила відкриття та обслуговування вкладних поточних рахунків не містять письмової форми угоди про неустойку за прострочення повернення вкладу та нарахованих відсотків. Відповідно до вимог ч. 3 п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час дії тимчасової адміністрації такі нарахування не здійснюються. Вимоги про стягнення пені відповідно до ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" також не підлягають задоволенню, оскільки зазначеною статтею визначені права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Пункт 5 даної норми передбачає, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", роз'яснено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Судом встановлено, що відповідач надавав позивачу послугу, яка зводилась до прийняття ним від позивача грошової суми з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеними банком з позивачем договором банківського рахунку. Банк відповідно до умов договору прийняв від позивача суму грошових коштів, нараховував та перераховував на поточний рахунок позивача проценти, якими позивач користувався. Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору банківського рахунку, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені та неустойки (штраф), виниклих між сторонами відносин не регулюють, а тому позовні вимоги про стягнення з банку на користь позивача пені за порушення строків повернення коштів та нарахованих процентів задоволенню не підлягають. Таким чином, оскільки умовами, укладеного між сторонами договору не передбачено стягнення пені за неналежне виконання зобов'язань, така вимога позивача є необгрунтвоаною. Крім того, у даному випадку відповідачем послуги з банківського рахунку надавалися позивачу безкоштовно, отже відсутня величина, на яку можна було б нараховувати пеню, особисті грошові кошти позивача, які перебувають на його рахунку, не є вартістю послуги чи всього замовлення у розумінні даної норми матеріального права, передбачених законом підстав для покладення на відповідача заявленої у позові відповідальності немає. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно відмовити. Окрім цього позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5 000 грн. посилаючись на те, що через ситуацію, яка склалася, він переніс стрес, зазнав душевних страждань, був порушений його повсякденний розклад життя, у зв'язку з чим зазнав моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд відмовляє у задоволені вимог позивача, щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди також не підлягають задоволенню. Відповідно до п.п.2 п. 2 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Судом встановлено, що на залишок коштів на рахунку позивача нараховувалися проценти відповідно до умов договору банківського рахунку та Тарифів банку, з якими позивач ознайомлений та надав згоду на їх застосування. Тому не можна робити висновок про те, що позивачу завдано матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди.

Outcome: dismissed