Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Т. в. о. генерального директора концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення 05.11.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування збитків в сумі 49 119, 45 грн., завданих відповідачами. Свої вимоги позивач мотивує тим що, за результатми ревізії складено акт, згідно якого були виявлені наступні порушення. В січні 2012 року концерном здійснювались платежі, що не відносяться до діяльності підприємства, а в свою чергу належать до особистих витрат [PERSON], який займав посаду генерального директора. Внаслідок такого порушення Концерну завдано збитків на суму 1 870 грн. Ревізією питання правильності віднесення заробітної плати на адміністративні витрати встановлено, що у порушення вимог законодавства до адміністративних витрат включено оплату додаткових відпусток, які надаються відповідно до ЗУ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у сумі 34 541, 6 грн. Крім того, на суму зайво включено до складу витрати на заробітну плату, зайво перераховано єдиний соціальний внесок на суму 12 707, 85 грн. Внаслідок допущених порушень концерну завдано збитків на загальну суму 49 119 грн. 45 коп. В судове засідання представник позивача не з"явився, але через канцелярію суду надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити розглянувши справу у його відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON], та [PERSON] надали свої заперечення проти позову, в яких висловились проти задоволення позову в повному обсязі, розглянувши справу без їх участі. Судом встановлено відповідно до наказу № 390-О від 21.09.2010 р. Міністерства транспорту та зв"язку України [PERSON] було призначено на посаду генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення. 28.09.2004 року відповідно до розпорядження № 684 Кабінету Міністрів України [PERSON] призначено на посаду головного бухгалтера Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення Державного департаменту з питань зв"язку та інформатизації Міністерства транспорту та зв"язку України. 15 серпня 2001 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за частиною 1 ст. 41 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу що становив 1700 грн. Відповідно до постанови Територіальною державною інспекцією праці у м. Києві при перевірці Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення було виявлено , що [PERSON], перебуваючи на посаді генерального директора, допустив порушення вимог законодавства про працю, а саме : працівникам установи, заробітна плата за травень 2011 року була нарахована та виплачена пізніше семи днів після закінчення періоду. Відповідно до акту № 06-21/70 від 20.08.2013 р. складеного Державною фінансовою інспекцією України за результатами ревізії були виявлені порушення. Ревізією наявності підстав для проведення безготівкових операцій встановлено покриття витрат фізичної особи всупереч законодавству при відсутності дебіторської заборгованості в обліку у сумі 1870 грн. Ревізією питання правильності віднесення заробітної плати на адміністративні витрати встановлено, що до адміністративних витрат включено оплату додаткових відпусток у сумі 34 541,6 грн. Відповідно до акту № 06-21/70 зайво перерахований єдиний соціальний внесок та витрати на заробітну плату за період 01.01.2011 р. по 31.12.2012 на суму 12 707, 85 грн. Загалом завдано порушень на суму 47 249, 45 грн. 21.01.2013 року відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 18-р наказом № 2/0к було звільнено [PERSON] Феодосійовича.у зв"язку із невиконанням умов контракту. 07.02.2013 року [PERSON] була звільнена на підставі наказу № 2/ок від 24.01.2013р. за угодою сторін. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівник зобов'язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Згідно зі ст.130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Тобто ця відповідальність пов'язана з винними діями або бездіяльністю працівника, що потягли спричинення матеріальної відповідальності. Відповідно до ст.132 КЗпП та згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що є в п.4 постанови №14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.124 КЗпП працівник несе повну матеріальну відповідальність у випадку, коли між ним та установою укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою з працівником, які займають посади чи виконують роботи, перелік яких визначається Кабінетом міністрів України. Зокрема, такий перелік передбачено в додатку №1 постанови державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальним питанням №447/24 від 28 грудня 1977 року, яка є чинною в частині, що не суперечить національному законодавству України. Пленум Верховного Суду України в п.8 зазначеної постанови вказав, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (нестача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Стороною позивача не надано будь - яких доказів того, що прямими винними діями або бездіяльністю відповідачів в межах покладених на них трудових обов"язків була заподіяна заявлена шкода підприємству, та в чому полягає солідарна відповідальність останніх. Так як солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода, підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Згідно із положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі вищевикладеного суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підялгають задоволенню.

Outcome: dismissed