Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до відповідачів, в ході розгляду справи в суді позовні вимоги уточнив та просив визнати частково незаконним та скасувати рішення 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради від 22 квітня 2010 року, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі [PERSON] розміром 0, 1834 га. ; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Великий Тростянець , вул. Фрунзе, буд.46 Полтавського району та області площею 0,1834 га серія ЯЛ № 098098 кадастровий номер 5324086201:01:001:0342, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності за № 532400001000947. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Полтавського районного суду від 07.05.2003 року за нею та відповідачем було визнано право власності за кожним на ? частину житлового будинку з господарськими побудовами та здійснено реальний розподіл майна. Але в порушення вимог діючого законодавства на підставі рішення сільської ради державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими побудовами, було видано лише на відповідача. Вважає, що при передачі відповідачеві у власність всієї земельної ділянки були порушені її права, як іншого співвласника нерухомого майна, тому рішення органу місцевого самоврядування та похідний від нього державний акт необхідно визнати недійсними. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в поданій до суду заяві обставини та підстави, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації державного акту на землю прохав залишити без розгляду, які ухвалою суду від 20 липня 2015 року згідно ст.207 ЦПК України залишено без розгляду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та прохали відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Оскільки вважають, що відповідач ще до поділу між сторонами згідно рішення суду житлового будинку з господарськими побудовами, з грудня 1993 року є власником спірної земельної ділянки на підставі рішення сільської ради, яке він вважає правоустановлюючим документом. Представники відповідача Тростянецької сільської ради Полтавського району, позов визнали, не заперечували проти його задоволення. Представник [PERSON] пояснила, що в рішенні сільської ради від 22 квітня 2010 року, про затвердження технічної документації із землеустрою, на підставі якого був виданий державний акт на землю на ім"я [PERSON], була допущена помилка, не враховано, що житловий будинок з господарськими побудовами належить на праві спільної власності сторонам по справі. Крім того, зазначила, що 22 квітня 2010 року сільською радою рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки не приймалось, з цього приводу раніше вже було прийняте рішення сільської ради від 28.09.2007 року, на підставі якого спірна земельна ділянка передавалася у власність позивачеві та відповідачеві в рівних частинах з урахуванням рішення суду та інтересів обох власників . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Відділу Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області проти задоволення позову не заперечувала, вважає рішення сільської рада та державний акт на землю незаконними, оскільки порушують права позивача, як співвласника житлового будинку з господарськими побудовами. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку: Так, рішенням Полтавського районного суду від 07 травня 2003 року, яке набрало законної сили та яке сторони в ході розгляду справи не оспорювали, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності за кожним на ? частину житлового будинку з господарськими побудовами за № 46 по вул. Фрунзе с. В.Тростянець Полтавського району та області та здійснено реальний розподіл майна ( а.с.15-16). Судом встановлено, що рішенням 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради від 22 квітня 2010 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селі [PERSON] розміром 0,1834 га ( а.с. 54 ). На підставі вказаного рішення сільської ради відповідачеві було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Великий Тростянець , вул. Фрунзе, буд.46 Полтавського району та області площею 0,1834 га серія ЯЛ № 098098 кадастровий номер 5324086201:01:001:0342, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності за № 532400001000947 ( а.с.84 ) . Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12 Земельного Кодексу України , п.34 ч.1 ст.26 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні " до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до закону та в порядку, передбаченому Земельним Кодексом України. Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно зі ст.125 Земельного Кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Аналогічне положення міститься в Земельному Кодексі 1990 року, введеному в дію в 15 березня 1991 року ( ст. 22 , 23 ЗК ). Тому твердження відповідача, що він є власником земельної ділянки ще з грудня 1993 року, на підставі рішення сільської ради, яке одночасно відповідач вважає правоустановлюючим документом на землю, без отримання державного акту на земельну ділянку, не ґрунтується на вимогах закону та не приймається судом до уваги. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ч.4 ст.120 Земельного Кодексу України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб. Аналогічна вимога закону передбачена також ст.377 ЦК України. Така ж правова позиція міститься в роз"ясненнях, викладених в п.18-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року " Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ ". Як встановлено, житловий будинок з господарськими побудовами належить сторонам на праві спільної власності в рівних частинах ( по ? кожному ) та даний факт сторонами не оспорюється. Тому пропорційно до цих часток позивачеві та відповідачеві має належати земельна ділянка для обслуговування зазначеного нерухомого майна , в той час як згідно державного акту одноосібним власником землі є відповідач , що відповідно порушує права позивача. Крім того, судом встановлено, що державний акт на землю відповідачеві був виданий на підставі рішення 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради від 22 квітня 2010 року. Зі змісту рішення сільської ради вбачається, що в порушення вимог ст.116 Земельного Кодексу України даним рішенням земельна ділянка у власність відповідачеві не передавалась, а було лише затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селі [PERSON] розміром 0, 1834 га. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка згідно клопотань [PERSON], [PERSON] була надана та передана у приватну власність позивачці та відповідачеві в рівних частинах по 0, 10 га на підставі рішення Тростянецької сільської ради від 28 .09. 2007 року ( а.с. 18 ). Дане рішення сільської ради винесено з урахуванням рішення Полтавського районного суду від 07.05.2003 року про розподіл майна, є таким що відповідає вимогам закону та не порушує права сторін. У зв»язку з зазначеним, суд вважає, що рішення 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради від 22 квітня 2010 року прийняте з порушенням вищенаведених норм закону та порушує права позивача [PERSON] як співвласника житлового будинку з господарськими побудовами. Частиною першою ст. 155 Земельного Кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як вбачається з системного аналізу правових норм, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення , на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116,118,120 Земельного Кодексу України. Вимога про те, що скасування державного акту на право приватної власності є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт, міститься в правових позиціях Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13). Твердження представника відповідача [PERSON], що позивачем пропущений строк позовної давності в ході розгляду справи не знайшли підтвердження. Суд вважає, що про порушення свого права позивачеві стало відомо під час розгляду в суді іншої цивільної справи ( № 545/175/15-ц) між цими ж сторонами , позов за якою був поданий в січні 2015 року. При цьому суд звертає увагу, що в квітні та листопаді 2014 року позивач зверталась до сільської ради по питанню присвоєння адреси належної їй частини земельної ділянка та житлового будинку та надання їй дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку і з цього приводу були прийняті позитивні рішення (а.с.19,22 ) , що є свідченням того, що позивачеві не було відомо, що правоустановлюючі документи на спірну земельну ділянку видані на ім"я відповідача. Згідно ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved