Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ „Запоріжжяобенерго" про визнання угод недійсними, вказавши на те, що 29.08.2012 року він підписав угоду про визнання боргу на суму 3433.21 грн. та угоду про порядок погашення боргу без підтвердження відповідачем суми заборгованості у розмірі 3433,21 грн. за період з 03.06.2011 р. по 22.08.2012 р. Розмір заборгованості вказаний в угоді № 003939 від 29.08.2012 року не відповідає дійсності, та був укладений ним під впливом обставин, які склалися у правовідносинах між ним та відповідачем, тому просить суд визнати угоду про визнання боргу № 003939 та угоду про порядок погашення боргу № 003939 від 29.08.2012 року недійсними. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, пояснивши, що сума заборгованості зазначена в угодах відповідає дійсності, підстав для визнання угод недійсними немає, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02.04.2014 року з [PERSON] на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» стягнуто заборгованість за послуги електропостачання у розмірі 1660 грн.08 коп. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.07.2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02.04.2014 року залишено без змін. Позивач мешкає в житловому будинку [ADDRESS] та є споживачем електричної енергії, яку до будинку подає відповідач, особовий рахунок зареєстрований за позивачем за № [NUMBER]. 29.08.2012 року ВАТ „Запоріжжяобленерго" як „енергопостачальник" уклало з [PERSON] як „споживачем" угоду № П-003939 про наступне: "у зв"язку із заборгованістю за спожиту електроенергію, що виникла у споживача в період з 03.06.2011 року по 22.08.2012 року споживачу виставлений рахунок боргу на суму 3433,21 грн., яку споживач зобов"язується погашати у відповідності з графіком". 29.08.2012 року також сторонами була укладена угода № П-003939 про визнання боргу, згідно з якою споживач визнає свій борг за спожиту електроенергію на суму 3433.21 грн. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст.714 ЦК України, ст.ст.24-37 Закону України „Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (з наступними змінами та доповненнями). Згідно з розрахунком заборгованості за спожиту електроенергію споживачем [PERSON] за адресою:м.Запоріжжя, вул.Прогресивна,4, особовий рахунок № [NUMBER], наданим у судовому засіданні представником відповідача, на момент укладання угоди від 29.08.2012 року борг становив 3433,21 грн., з врахуванням суми платежу 135.91 грн. від 06.08.2012 року. Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Позивач просить визнати недійсними угоди з підстав застосування до позивача психологічного тиску та укладення угоди під впливом для позивача обставини, яка була обумовлена відключенням його будинку від електропостачання та з приводу невідповідності суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним із зазначених підстав позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв'язку між психічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. У відповідності із вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування. Позивачем не доведено вчинення на нього протиправного впливу, що змусило його укласти відповідні угоди. Посилання позивача на той факт, що не підключення електропостачання відповідачем є психологічним на нього тиском, що зумовило підписати угоду, є необґрунтованим, оскільки зміст оспорюваної угоди не передбачає умов, щодо підключення до електропостачання позивача. Крім цього, як встановлено у судовому засіданні позивач звернувся до відповідача заявою про реструктурізацію заборгованості. На підставі цієї заяви, відповідач задовольнив заяву й погодився на укладення зазначених угод. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Сторонами при укладанні угоди про порядок погашення боргу та про визнання боргу дотримані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину. Позивач не навів суду доказів, які б могли свідчити про недійсність укладеного ним з відповідачем правочину чи окремих його частин. Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Доводи позивача про невідповідність суми боргу не підтверджені належними доказами, клопотань щодо призначення судової бухгалтерської експертизи на предмет правильності визначеної суми заборгованості за спожиту електроенергію сторони не заявляли, крім того дана обставина не впливає на чинність правочину у розумінні ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може грунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] не вбачається.

Outcome: dismissed