Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 11.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № IFK0GА0000000016, на підставі якого останній отримав кредит в сумі 29072,43 доларів США на термін до 10.06.2018 року із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 11.06.2008 р. було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а, саме: двокімнатну квартиру загальною площею 92,5 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] Відповідач [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а, також, іншими витратами відповідно до умов договору. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.11.2012 року частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а, саме, квартиру за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Тому позивач просить виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, розташованій за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку жиле приміщення, надане з фондів житла для тимчасового проживання. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в самій позовній заяві. Додатково суду пояснив, що на даний час прийняте рішення суду від 03.04.2014 р., яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11.06.2008 року звернено стягнення на квартиру, в якій проживають відповідачі. Це рішення суду набрало законної сили. Проживання відповідачів в даній квартирі унеможливлює її продаж іншим особам за прийнятною ціною. Наголосив, що на час укладення договору іпотеки від 11.06.2008 року в квартирі проживали лише повнолітні [PERSON] і [PERSON] Після укладення договору іпотеки іпотекодавець не вправі був реєструвати в квартирі інших осіб без згоди іпотекодержателя. Визнав, що на виконання рішення суду від 03.04.2014 р. на даний час виконавче провадження ще не розпочате. Після прийняття цього рішення суду банк не надсилав відповідачам письмової вимоги про добровільне виселення, оскільки це вимагає процедура позасудового врегулювання спору. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], яка також являється законним представником малолітньої [PERSON], в судове засідання не з'явилися, проте, подали до суду заяви, в яких заперечили проти позову і просять розгляд справи провести без їхньої участі. Відповідач [PERSON], який водночас являється представником відповідачки [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав і просить відмовити в його задоволенні, оскільки, квартира за адресою [ADDRESS] являється єдиним житлом для нього та його сім'ї. Просить врахувати те, що кредит він взяв в іноземній валюті і, у зв'язку із зміною курсу, на даний час він не в змозі в повному обсязі платити обтяжливий кредит. Просить врахувати дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник третьої особи - служби у справах дітей Калуської міської ради в судове засідання не з'явилась, проте, подала заяву про розгляд справи без її участі. При вирішені справи просить врахувати інтереси малолітньої [PERSON] Прокурор, посилаючись на положення Законів України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та «Про охорону дитинства», вважає, що у випадку задоволення позову банку про виселення інтереси малолітньої [PERSON] не будуть порушені, оскільки її мати [PERSON] зареєструвала місце проживання дочки після укладення договору іпотеки, маючи на той час у своїй власності власне житло в м. Надвірна. Суд, вислухавши доводи сторін, думку прокурора, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 11.06.2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] уклали кредитний договір № IFK0GА0000000016, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, в свою чергу позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки та винагороди в зазначені в договорі строки (а.с. 5-7). З розділу 8-го зазначеного кредитного договору вбачається, що позичальник отримав кредит в розмірі 29072,43 доларів США на строк з 11.06.2008 р. по 11.06.2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця в період сплати з 20 по 25 число кожного місяця. Як вбачається із договору іпотеки від 11.06.2008 року (а.с. 10-12) в забезпечення умов кредитного договору № IFK0GА0000000016 від 11.06.2008 р. [PERSON] передала в іпотеку двокімнатну квартиру загальною площею 92,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], та належить їй на праві приватної власності на підставі Дублікату, виданого 14.05.2008 року Калуською міською нотаріальною конторою по реєстру № 760, Договору дарування, посвідченого 14.03.1997 р. Калуською міською державною нотаріальною конторою по реєстру № 1-Д-225 та зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації номер запису 3111/3 в книзі 63, реєстраційний номер 5397053. Іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником, тобто [PERSON], зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2014 року (а.с. 79-84) частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFK0GА0000000016 від 11.06.2008 р. в розмірі 48510,84 доларів США, що за курсом НБУ складає 387392,97 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк». Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. З адресної довідки Калуського РВ УДМС (а.с. 30) вбачається, що у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», законодавець встановлює певний порядок дій Банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивачем до матеріалів справи долучено лист про вимогу до відповідачів у 30-денний строк звільнити квартиру за адресою [ADDRESS], що є предметом іпотеки, який датований 24.01.2013 року (а.с. 17). Тобто, дана вимога була направлена на підставі рішення Калуського міськрайонного суду від 30.11.2012 року (а.с. 14-16), яке скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.07.2013 року (а.с. 67). Представник позивача в судовому засіданні не заперечив того факту, що ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався до відповідачів із вимогою про звільнення квартири, яка є предметом іпотеки, після прийняття рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2014 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто, позивачем не дотримано процедури, передбаченої ч.ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р. за № 1304-VII, протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS], що є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов'язань відповідача [PERSON]: - за споживчим кредитом (згідно п. 8.1 кредитного договору кредит надається на «споживчі цілі») (а.с. 7 зворот); - кредит наданий [PERSON] в іноземній валюті (а.с. 7 зворот); - загальна площа квартири, що є предметом іпотеки становить 92,5 кв.м., а житлова площа 60,7 кв.м. (а.с. 10); - предмет іпотеки використовується відповідачами, як місце їх постійного проживання, що підтверджується копією будинкової книги (а.с. 139-143); - відповідачі, в тому числі позичальник [PERSON] та майновий поручитель [PERSON], іншого нерухомого житлового майна у власності не мають (а.с. 96-104, 144-145). Згідно із ст. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Представник позивача в судовому засіданні визнав, що на сьогодні виконавче провадження щодо примусового звернення стягнення на квартиру за адресою [ADDRESS], м. Калуші не розпочате. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки в період дії вказаного закону не може відбуватись звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовідносини між сторонами, пов'язані з виселенням відповідачів з житлового будинку, є похідними від передбаченої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а оскільки на сьогоднішній день нерухоме житлове майно не може бути примусово стягнуте, тому, суд відзначає відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів з квартири. Окрім того, як вбачається з адресної довідки (а.с. 30), у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстрована і проживає малолітня [PERSON], [INFO]. За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Судом встановлено, що на сьогодні квартира за адресою [ADDRESS] є єдиним місцем проживання малолітньої [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 33, 35, 38, 39 ЗУ "Про іпотеку", Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" та

Outcome: dismissed