Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 17 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №10-29/3182, за яким останній отримав грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах максимального ліміту заборгованості до 200000,00 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим п. 1.1.2 договору кредиту до 16.05.2022 року зі сплатою 13% річних. 31.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту, якою змінено п. 1.1 договору та встановлено суму максимального ліміту до 230000,00 доларів США. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, відкривши відповідачу позичковий рахунок в АКБ «Укрсоцбанк» та надавши суму кредиту згідно із заявами відповідача. Проте відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, в результаті чого станом на 31.08.2016 року, згідно розрахунку заборгованості по кредиту, у відповідача наявна заборгованість у сумі 207993,04 доларів США, яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 135525,77 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 44290,78 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 13605,80 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 14570,69 доларів США. 23.10.2014 року позивач звертався до відповідача із письмовою вимогою про погашення заборгованості, яка залишена ним без задоволення. За таких обставин ПАТ «Укрсоцбанк» просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання невідновлюваної кредитної лінії №10-29/3182 від 17.05.2007 року в сумі 207993,04 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 135525,77 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 44290,78 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 13605,80 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 14570,69 доларів США, та судові витрати. Ухвалою судді Малинникова О.Ф. від 14.12.2016 року було відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 05.06.2018 р. № 01-08-500 у відповідності до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2018 р. вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на положення ст.ст. 19,274 ЦПК України. 12.07.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно якого позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, додатково зазначивши, що ним було порушено строки сплати чергового платежу, а саме до 10 червня 2008 року не сплатив тіло кредиту, чим порушив графік платежів встановлений п. 1.1.2 договору, а згідно п. 4.4. кредитного договору строк дії кредиту автоматично припиняється через 90 днів від дати порушення, тобто 09.09.2008 року, та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплативши проценти за час фактичного використання кредиту та штрафні санкції, також додав, з того часу відповідач періодично сплачував борг, на підтвердження чого надав копії квитанцій, проте банк не пред'являв вимог про сплату боргу, а звернуся до суду лише в 2016 році. Ухвалою від 22.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, та просив задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач, представник відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, підтримали викладене у відзиві. Представник відповідача наполягав на застосуванні строку позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що 17 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №10-29/3182, за яким останній отримав грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах максимального ліміту заборгованості до 200000,00 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим п. 1.1.2 договору кредиту до 16.05.2022 року зі сплатою 13% річних (т. 1 а.с. 12-13). 31.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту, якою змінено п. 1.1 договору, встановлено суму максимального ліміту до 230000,00 доларів США, збільшено процентну ставку (т. 1 а.с. 14). Відповідно до п. 1.1.1, п. 1.1.2 даного договору, надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13,0% річних та комісії за відкриття позичкового рахунку - 0,5%, в межах максимального ліміту заборгованості до 200000,00 доларів США. Погашення траншів кредиту буде здійснюватись - починаючи з червня 2008 року щомісячно до 10 числа згідно графіком, та кінцевим терміном до якого має бути повністю погашено кредит, а також сплачено проценти за користування кредитом 16.05.2022 року. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, відкривши відповідачу позичковий рахунок в АКБ «Укрсоцбанк» та надавши суму кредиту згідно із заявами відповідача в розмірі 197000,00 доларів США, що підтверджується копіями заяв на видачу готівки (т. 1 а.с. 15-20). Відповідно п. 3.3.5, 3.3.6 договору позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі погашати транші кредиту в строки , визначені в п. 1.1.2 цього договору; погасити в повному обсязі всі транші кредиту та сплатити нараховані проценти за фактичний час використання кредиту та можливі штрафні санкції, термін визначений п. 1.1.2 цього договору. Однак, взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами в передбачені договором строки відповідач не виконує. Станом на 31.08.2016 року, згідно розрахунку заборгованості по кредиту, у відповідача наявна заборгованість у сумі 207993,04 доларів США, яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 135525,77 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 44290,78 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 13605,80 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 14570,69 доларів США (т. 1 а.с. 4-11). 23.10.2014 року позивач звертався до відповідача із письмовою вимогою про погашення заборгованості, яка залишена ним без задоволення (т. 1 а.с. 20). Відповідно п. 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.5, 3.3.6 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина 1 статті 530 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідач просив суд застосувати позовну давність до вимог банку у зв'язку зі спливом позовної давності. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 Цивільного кодексу України, до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014 р.,№ 6-95цс14 від 17.09.2014 р., №6-103цс14 від 29.09.2014 р., № 6-134ці14 від 01.10.2014 р., за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідно п. 4.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.5, 3.3.6 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Судом встановлено, що останній черговий платіж за кредитним договором відповідачем не було здійснено до 10 червня 2008 року, як це передбачено п. 1.1.2 договору, а тому за визначенням пункту 4.4 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 09.09.2008 року. Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено - на 09.09.2008 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 21.11.2016 року. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 31 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України" Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Крім того, відповідач зазначив, що в червні 2008 року не мав фінансової можливості сплатити черговий транш по кредиту, проте продовжував частинами сплачувати проценти за користування кредитом, які було повністю сплачено 09.09.2008 року в розмірі 2199,15 доларів США, на підтвердження чого надав копії заяв на переказ готівки, у зв'язку з порушенням ним графіку сплати щомісячних платежів, передбаченого п. 1.1.2 договору, виникли наслідки передбачені п. 4.4. договору - автоматичне припинення дії кредиту через 90 днів після несплати чергового траншу та зобов'язання позичальника сплатити протягом 91 дня всю суму кредиту, яку було сплачено частинами в загальному розмірі 243313,52 доларів США, що також підтверджується наданими квитанціями. Як вбачається із копії заяви на переказ готівки №kr42534 від 09.09.2008 року залишок по кредиту становив 209998,88 доларів США. 03.03.2017 року відповідач звертався до позивача із заявою щодо отримання виписки по банківським рахункам, оскільки із розрахунків, доданих до позовної заяви, не можливо чітко порахувати суму сплаченого кредиту, відсотків та штрафних санкцій, а платежі, сплачені відповідачем не відповідають датам вказаним в розрахунках, що підтверджується відповідною заявою. Листом №17-290/96-3590 від 07.03.2017 року позивач повідомив відповідача, що неможливо надати на його звернення запитувану інформацію, оскільки вона є банківською таємницею та рекомендовано звернутися до відділення банку. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги обставини встановлені в судовому засіданні, з огляду на заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом прав та не повідомлення про поважність причин пропуску такого строку, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову, застосувавши положення ч. 4 ст. 267 ЦПК України. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed