Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову вказує, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі договорів дарування від 28.05.2019. Разом із нею в даному будинку зареєстровано п`ятеро осіб, а саме: її мама, двоє дітей та її колишній чоловік - відповідач - позивач по справі [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі з 18.07.2001 по 20.10.2020. Після розірвання шлюбу відповідач - позивач залишився проживати в даному будинку, вона неодноразово зверталася до нього, щоб останній знявся з реєстрації та виселився з будинку, так як припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем - позивачем права користування її житловим приміщенням, а саме: він перестав бути членом сім`ї. Крім того, проживаючи на другому поверсі, він приїжджає додому пізно вечором і порушує спокій членів сім`ї, зокрема: її 74 річній матері та малолітньому сину, яким потрібен спокій, часто влаштовує сварки. Відповідач-позивач також виносить її домашні речі , які вивозить до своєї квартири, яка записана на його маму, викрав всі документи на будинок, паспорт сина, погрожує їй розправою , якщо вона поставить питання про його виселення. Відповідач-позивач не бере участі в утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Між нею та відповідачем-позивачем будь - яких письмово закріплених домовленостей щодо користування житловим будинком, зокрема, договорів оренди , зберігання, безоплатного користування тощо, немає. Вона та члени її сім`ї не можуть проживати разом в одному будинку з чужим для неї чоловіком, це негативно впливає на їхнє здоров`я та психологічний стан, проживання з відповідачем-позивачем є нестерпним. Крім того, вони разом , перебуваючи у шлюбі, купили квартиру, яку відповідач-позивач записав на свою маму, а тому має де проживати. З цих причин змушена звернутися до суду та просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності, та усунути їй та членам її сім`ї перешкоди у здійсненні права власності даним будинком шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути на її користь судові витрати по справі. 16.03.2021 від відповідача - позивача [PERSON] до суду надійшов зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, в якому він просить: прийняти даний зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднати їх в одне провадження; вселити його у житловий будинок [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинком [ADDRESS] ; в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по справі. Зазначає, що правові підстави визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, порядок такого визнання та виселення, врегульовані ст..ст.71, 72, 116 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, проте [PERSON] у своїй позовній заяві жодних правових підстав для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та його виселення, передбачених вищевказаними нормами Закону, не навела, оскільки їх об`єктивно не існує, тому відповідно її позовні вимоги є безпідставними. Посилання при обґрунтуванні своєї позовної заяви на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі 447/455/17, якою сформована позиція при розгляді справи з подібних правовідносин, [PERSON] абсолютно неправильно тлумачить зміст вказаної постанови Верховного Суду, чим намагається ввести суд в оману. На думку позивачки-відповідачки, згідно сформованої Верховним Судом у вказаній постанові правової позиції, втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення, проте така думка [PERSON] є помилковою. Верховний Суд зазначив, що за логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч.1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла , які проживають разом із ним , мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Вказав, що першочергово документально право власності на будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2007 зареєстровано на його тещу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 15.03.2007, а згідно договору дарування від 28.05.2019, укладеного між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] , про існування якого він дізнався тільки на даний час, [PERSON] набула права власності на вказане будинковолодіння. Фактично на [PERSON] були оформлені тільки дозвільні документи на будівництво вказаного будинковолодіння. Це було зроблено тому, що без певної пільги на той час отримати план під будівництво житлового будинку було неможливо. Він завжди мріяв про власне житло, оскільки умови , в яких вони проживали з моменту одруження його не влаштовували, а його теща [PERSON] користувалася певною пільгою - являлась членом сім`ї військовослужбовця, який загинув при проходженні військової служби. Зазначена пільга давала йому можливість отримати на її ім`я план на будівництво власного житлового будинку та почати вести будівництво, що і було зроблено на підставі рішення Калуської міської ради від 18.03.2004. Його теща ніколи не займалася будівництвом і не має жодного відношення до вказаного будинковолодіння, оскільки фактично постійно проживає за кордоном, зокрема в Італії. Вказане будинковолодіння протягом 2005-2007 років побудоване ним та його колишньою дружиною, за їхні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, що буде предметом окремого судового розгляду та поділу спільного майна подружжя. У вказаному будинковолодінні він разом із дружиною та дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 25.10.2010, хоча фактично вони там проживають з 2007 року, тобто з моменту введення житлового будинку в експлуатацію. Зазначений житловий будинок являє собою двохповерхову споруду, площа житлового будинку становить 280,9 кв. м., і він займає дві кімнати (одну житлову кімнату та кабінет на другому поверсі), куди є окремий вхід, яким він і користується. Він регулярно оплачує комунальні послуги та послуги інтернету, у зазначеному житловому будинку знаходяться їхні спільні побутові речі, інвентар, меблі, його одяг. Будь-якого іншого житла у нього немає. З грудня 2020 року позивачка-відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні займаним ним житловим приміщенням, зокрема: не допускає до користування кухнею, котельнею, пральною машинкою, повністю відключила опалення на другому поверсі будинку, а 27.02.2021 він навіть не зміг потрапити на подвір`я даного будинку, оскільки позивачка-відповідачка закрила ворота та викликала працівників поліції, на розгляді у яких знаходиться безпідставна її заява на нього. А тому він змушений звернутися до суду з вказаним зустрічним позовом. 06.04.2021 від позивачки - відповідачки [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач-позивач помилково вважає, що до даних правовідносин слід застосувати саме ст.ст. 9, 109, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, оскільки ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 317, 319, 391 ЖК УРСР, ст.ст. 401, 402, 406 ЦК України стоять на захисті права власності, а саме: на житловий будинок, який належить їй на праві приватної власності. Подаючи позовну заяву, вона ставила питання про виселення [PERSON] з тих підстав, що після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням, а саме: що він перестав бути членом її сім`ї. Окрім того, проживаючи на другому поверсі, він приїжджає додому пізно вечором та порушує спокій її та членів сім`ї, часто влаштовує сварки, а також виносить її домашні речі. Велика Палата Верховного Суду від 13.10.2020 (справа № 447/455/17) сформувала позицію при розгляді справи з подібних правовідносин, а саме: що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Водночас ВП звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний Кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийняти пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Зазначила, що отримання документів, а також фінансування будівництва будинку здійснювала її мама [PERSON] , оскільки часто їздила на сезонні роботи в Італію і всі гроші використовувала для будівництва. Організацією будівництва займалася вона, оскільки відповідач - позивач працює в смт. Рожнятів і не мав змоги займатися організацією будівництва. Комунальні послуги оплачує вона, послуги надання інтернету частково оплачував [PERSON] , оскільки він йому потрібний для роботи. Вважає, що позов про виселення слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити з вищезазначених підстав. Позивач - відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Заперечила проти задоволення позовних вимог за зустрічним позовом. Вказала, що будинок будувався і належав її мамі [PERSON] . У 2019 році мама подарувала їй будинок та земельну ділянку. Відповідач єїї колишнім чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі з 18.07.2001 по 20.10.2020. Після розірвання шлюбу відповідач - позивач залишився проживати в даному будинку на другому поверсі, а вона перейшла жити на перший поверх в кухню. Життя з відповідачем-позивачем завжди було нестерпним, він часто влаштовував скандали, кричав, зривався, виражався нецензурною лексикою, приїжджав додому пізно, в стані алкогольного сп"яніння, погано ставився до неї, їхньої спільної дочки та її мами. Дочка все бачила і розуміла. Син був молодшим, а тому не все міг зрозуміти, однак сварки були і при ньому. За весь час спільного проживання з відповідачем було дуже багато конфліктів та образ з його боку, однак їй було встидно фіксувати такі факти та викликати поліцію, оскільки вони обоє є лікарями, їх сім"ю знає багато людей. Внаслідок постійного негативного відношення та сварок її мама почала хворіти, погіршився її стан здоров"я. Щоб не бачитись з [PERSON] мама поїхала в Італію в кінці 2019 року і через пандемію не мала змоги приїхати. Однак їй уже 74 роки і вона має намір повертатися проживати в Україну. А до того, як вона поїхала, умови її життя у будинку, які створив відповідач, були нестерпні. Ще однією причиною того, що її мама поїхала в Італію, є її бажання допомогти їй з утриманням майна, навчанням дітей, адже відповідач жодної участі в цьому не брав. Через такі нестерпні умови спільного проживання вона декілька разів уже намагалася розірвати шлюб, але відповідач завжди переконував, що змінить своє відношення та просив зберегти сім"ю. Однак у 2020 році вона вже ж наважилася на розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач почав вивозити з будинку речі: спочатку свої, тоді речі загального вжитку: постіль, посуд, ковдри, пилососи та інше, а тоді її особисті речі - парфуми та дорогоцінні речі. Після того, як відповідач забрав речі, він тиждень не приїжджав, а після цього знову приїхав та продовжив вивозити речі. Також відповідач забрав всі документи на будинок. Вона не витримала такого відношення і викликала поліцію, однак наслідки розгляду її заяви їй невідомі. Після цього відповідач ще деякий час жив в будинку. Вонанеодноразово зверталася до нього, щоб останній знявся з реєстрації та виселився з будинку, дав їй можливість спокійно жити та виховувати дитину. У лютому 2021 року відповідач поламав ворота, робив шкоду на подвір"ї, скандалив, вів себе агресивно, тому вона викликала поліцію. Її заява знаходиться на розгляді, результату розгляду вона не знає, так як з того часу відповідач уже не приїжджав та не турбував її. Відповідач спочатку налагався переконати працівників поліції у законності своїх дій, а тоді сів у автомобіль і поїхав. З того часу більше не приїжджав, спроб зайти в будинок не робив, його речей у будинку немає. Більше того, він вивіз всі речі, які тільки вважав за необхідне, про що зазначено вище. А до лютого 2021 року він вільно заходив в будинок та проживав у ньому. За таких обставин позов відповідача до неї є безпідставним, вона його не визнає, просить відмовити в задоволенні. Також зазначила, що відповідач - позивач є самодостатньою особою, працює, а тому може орендувати для себе окреме житло, або жити в одній з квартир, які придбані ними за час шлюбу, проте записані на його маму. Нема доцільності та потреби двом чужим людям проживати спільно в одному будинку, тим більше враховуючи їхні відносини, що носять негативний характер та погано впливають, як на них, так і на їхнього малолітнього сина. Представник позивача - відповідача адвокат Гавриленко В.Г. в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні позовній заяві та відзиву на зустрічний позов та просив первісний позов задоволити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Представник відповідача - позивача адвокат Родіков І.С. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, оскільки, як він зазначив у зустрічному позові, розірвання шлюбу не є підставою для виселення особи, а правова позиція, на якій грунтується первісний позов, невірно трактується позивачем-відповідачем. Таку його думку підтверджено і на вебінарі, який відбувся 22.04.2021. Всі підстави виселення визначені ЖК України, й інших немає. Житловий будинок великий, і жодних труднощів не складає факт проживання в ньому відповідача-позивача. Іншого житла він не має. А спільну квартиру позивачка-відповідачка здає в оренду. Відповідач-позивач проживав у будинку до лютого 2021 року, а після конфлікту, який відбувся в кінці лютого 2021 року, коли позивачка-відповідачка не пускала його в будинок і викликала працівників поліції, він поїхав і більше спроб потрапити в будинок не робив, так як чекає на рішення суду. До поліції не звертався у зв"язку з чиненням перешкод, ніде не фіксував, хоча і до того позивачка-відповідачка йому чинила такі перешкоди. Відповідач-позивач брав участь у будівництві будинку, у всіх витратах з самого початку, проживав у ньому з часу введення в експлуатацію, а з 2010 року був зареєстрований, вважає дане майно спільною сумісною власністю, а тому має право на нього, в тому числі проживати та бути зареєстрованим. [PERSON] подарувала дочці будинок з обтяженням, а саме: разом з наслідками, що випливають з реєстрацією у ньому осіб. Коли мама позивачки будинок дарувала, відповідач був членом сім"ї, був у ньому зареєстрований. Жодних незручностей мамі позивачки-відповідачки він не створює, оскільки остання за кордоном уже тривалий час, в будинку не проживає. Натомість там живе син сторін, і відповідач-позивач хоче проживати разом з ним та брати участь в його вихованні. Зустрічну позовну заяву підтримав повністю з підстав викладених в ній, та згідно вказаного вище. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 25.02.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за участю сторін на 17.03.2021, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 17.03.2021 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до спільного розгляду з первісним позовом, присвоєно справі №345/796/21, провадження №2/345/422/2021. Підготовче провадження у вказаній справі відкладено на 12 квітня 2021 року о 10.00 годин. Ухвалою суду від 12.04.2021 задоволено клопотання представника відповідача - позивача адвоката Родікова І.С. про витребування доказів та витребувано з Державної прикордонної служби України (за адресою: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601) - інформацію про перетин державного кордону України, громадянкою України - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за період часу з січня 2005 року по березень 2021 року включно із зазначенням дат виїзду та в`їзду в Україну. Підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 квітня 2021 року о 13.30 годині. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2001 , який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.10.2020 (а.с.14). Згідно з рішенням вісімнадцятої сесії четвертого демократичного скликання Калуської міської ради від 18.03.2004 № 458 про надання земельних ділянок для індивідуального будівництва, будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, акту виносу в натуру осей розбивки будівель, дозволу на виконання будівельних робіт та акту комісії по прийомці в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, мамі позивача-відповідача [PERSON] було надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва площею 0,08 га , дозвіл на будівництво індивідуального будинку по [ADDRESS] (а.с.41-49). В судовому засіданні встановлено, що вказаний будинок здано в експлуатацію у 2007 році. Як встановлено із записів будинкової книги та з пояснень сторін, наданих у судовому засіданні, сторони по справі були зареєстровані у вищевказаному будинку з 2010 року разом зі своїми малолітніми дітьми зі згоди його первинного власника - [PERSON] та проживали у ньому як сім`я. Також судом встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 28.05.2019 та договору дарування земельної ділянки від 28.05.2019 , посвідчених приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Курищуком І.В. і зареєстрованих у реєстрі під №1395 і №1398, позивач - відповідач [PERSON] набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS] ( а.с.10-13) Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб за даними бази громади Калуської міської територіальної громади № 438556 від 27.07.2021, виданої ЦНАП Калуської міської ради, та відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, в житловому будинку по [ADDRESS] , на даний час зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.15, 39-40). Таким чином, судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - [PERSON] житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві приватної власності, а інший з подружжя - [PERSON] зареєстрований та проживав в цьому будинку до лютого 2021 і бажає надалі проживати та користуватися ним після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин. Оцінка суду: Суд, заслухавши пояснення позивачки-відповідачки та її представника, а також пояснення представника відповідача-позивача, дослідивши подані докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки- відповідачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України № 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Суд встановив, що з відповідачем-позивачем [PERSON] позивачка-відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 2020 рік. З 2010 року сторони по справі та їхні малолітні діти були зареєстровані в будинку по [ADDRESS] за згодою його тодішнього власника [PERSON] , мами позивачки-відповідачки. Сторони по сьогоднішній день зареєстровані у цьому ж будинку, хоча на даний час шлюб між ними розірвано. [PERSON] у будинку проживає, а [PERSON] проживав до лютого 2021 року. Позивачка-відповідачка [PERSON] з 2019 року стала єдиним власником будинковолодіння по [ADDRESS] , який їй був подарований її мамою [PERSON] . Ще за час перебування у шлюбі між сторонами були складні відносини, виниками сварки та скандали, про що в судовому засіданні вказувала [PERSON] та не спростовував представник [PERSON] . Також дану обставину визнавали сторони при вирішенні справи про розірвання шлюбу, про що зазначено в рішенні суду (а.с. 14). Обидві сторони також визнають ту обставину, що внаслідок конфліктів між ними позивачка-відповідачка двічі зверталася до правоохоронних органів, однак з результатами розгляду таких звернень вони не знайомі. Не спростовано стороною відповідача-позивача і тверджень позивачки-відповідачки про те, що [PERSON] вивіз з будинку власні речі, а також спільні речі та документи на будинок. Цю обставину підтверджує і той факт, що саме стороною відповідача-позивача [PERSON] були надані належним чином завірені адвокатом документи на будинковолодіння (а.с. 39-49). Таким чином судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям, між ними припинені родинні відносини, а особисті відносини носять неприязний характер, що унеможливлює їх спільне проживання. В той же час між сторонами будь-яких домовленостей щодо користування житловим будинком, зокрема, договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, немає. Крім сплати послуг інтернету, яким особисто і користувався, участі в утриманні будинковолодіння та оплаті комунальних послуг [PERSON] не брав. Крім цього, згідно з поясненнями позивачки- відповідачки, відповідач - позивач має де зареєструватися та проживати, а також має можливість орендувати житло, так як він працює в іншому населеному пункті, має постійний дохід. Також в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу була придбана квартира по [ADDRESS] , що оформлена на [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.12.2011, завірену копію якого долучено [PERSON] до зустрічного позову (а.с. 50). Таким чином судом в повній мірі досліджене питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з відповідачем син, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( стаття 5 ЦПК України ) Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Таким чином, суд врахував вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та вважає, що припинення права користування відповідача - позивача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, [PERSON] не є власником даного житлового будинку, має постійне місце роботи та змогу орендувати для себе інше житло або проживати в квартирі, яка куплена сторонами за час шлюбу, реєстрація відповідача-позивача для позивачки-відповідачки сторює перешкоди в розпорядженні належним їй на праві приватної власності майном, позивачка змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Разом із тим, встановивши, що права позивачки - відповідачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, а також те, що інтереси позивачки-відповідачки [PERSON] , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки-відповідачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що його представником не спростовано у судовому засіданні, позивачка-відповідачка [PERSON] має намір розпоряджатись належним їй на праві власності майном, а відповідач - позивач [PERSON] перешкоджає у вчиненні таких дій, так як зареєстрований, проживав та бажає надалі проживати у цьому житловому будинку, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову в частині усунення [PERSON] перешкод у здійсненні нею права власності житловим будинком по [ADDRESS] ,шляхом виселення відповідача-позивача [PERSON] з житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення, відмовивши в задоволенні позову в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки наслідки задоволення таких позовних вимог є однаковими, а підстави - різними, що унеможливлює їх одночасне задоволення. Також не підлягає задоволенню вимога позивачки-відповідачки про усунення перешкод членам її сім"ї у здійсненні права власності спірним житловим будинком, оскільки, як встановлено судом, єдиним власником цього будинковолодіння є сама позивачка-підповідачка [PERSON] і тільки вона на даний час наділена всіма правами та обов"язками власника. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Враховуючи наведене суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не подано, а судом не здобуто жодних доказів, які б у своєму взаємозв`язку, належно, допустимо та достовірно давали суду можливість зробити висновок про те, що йому чинились перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком, він жодного разу не звертався із цим питанням у відповідні органи. [PERSON] був користувачем житлового будинку та вселений і зареєстрований у ньому попереднім власником як член сім"ї дочки власника. Твердження відповідача-позивача про те, що він має намір продовжувати проживати в будинку, так як вважає, що будинковолодіння по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, не знайшли свого підтвердження, а відповідних доказів [PERSON] не надано, як не надано і доказів про оскарження права власності на це будинковолодіння [PERSON] , а в подальшому [PERSON] та їх скасування. А більше того, задоволення первісного позову в частині виселення [PERSON] є взаємовиключним із задоволенням зустрічного позову, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами: З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та вимоги п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову, з відповідача-позивача слід стягнути на користь позивача-відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 454,00 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні та 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу (а.с.8, 16-20). На підставі вищенаведеного, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 9, 15, 16, 317, 319, 383, 391, 395, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 7, 64, 150, 156, 162 ЖК УРСР, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved