Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2008 р. між ним та відповідачем склалися близькі приятельські відносини, у зв"язку, з чим на протязі 2009-2010 років позивач неодноразово позичав відповідачу гроші. Так, зокрема, він позичив відповідачу за шістьма кредитними договорами грошові кошти за шістьма кредитними договорами на загальну суму 1 999 845 (один мільйон дев"ятсот дев"яносто дев"ять тисяч вісімсот сорок п"ять) грн., а саме: у розмірі 311 805 грн.( триста одиннадцять тисяч вісімсот п"ять ) грн.- за договором позики від 11.09.2009 року без сплати відсотків на строк до 11.01.2010 року; у розмірі 280 000 грн.( двісті вісімдесят тисяч) грн. - за договором позики від 22.02.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 213 840 грн.( двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок) грн.- за договором позики від 20.04.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 238 200 грн. (двісті тридцять вісім тисяч двісті) грн. - за договором позики від 21.05.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 360 000 грн. (триста шістдесят тисяч) грн.- за договором позики від 11.06.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 596 000 грн.(п"ятсот дев"яносто шість тисяч) грн. - за договором позики від 05.10.2010 року без сплати відсотків на строк до 05.12.2010 року. Зазначені вище обставини підтверджуються договорами позики від 11.09.2009 р., 22.02.2010 р., 20.04.2010 р., 01.05.2010р., 11.06.2010р., 05.10.2010 р. В зв"язку з тим, що відповідач боргу не повертав, позивач звернувся до суду. На стадії судового розгляду між сторонами 13.06.2013 р. по справі № 759/5748/13-ц була укладена мирова угода, відповідно до якої відповідач визнав позовні вимоги про стягнення з нього боргу за зазначеними вище шістьма договорами позики на загальну суму 1999 845 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 р. вказана мирова угода була затверджена судом. Зазначена вище ухвала набрала законної сили 19.06.2013 р. проте, до цього часу відповідач борг не повернув. Далі позивач зазначає, що оскільки ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 р. про затвердження мирової угоди не містить усіх обов"язкових ознак виконавчого документа згідно до вимог ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження", він змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2020 року зазначену вище справу було залишено без руху та надано час позивачеві для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2020 року винесено ухвалу про залишення справи без руху за заявою про забезпечення позову та надано позивачу час для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року , в зв"язку з усуненням позивачем недоліків, відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу, в зв"язку, з неусуненням недоліків. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач позов не визнав та просив відмовити [PERSON] в його вимогах, через сплив строку позовної давності та відсутності поважних причин його пропуску щодо стягнення основного боргу так і щодо вимоги про спонукання до виконання саме мирової угоди. При цьому, в судовому засіданні підтвердив, що позичав у [PERSON] гроші за шістьма кредитними договорами грошові кошти на загальну суму 1 999 845 грн, проте, повертати зазначену суму боргу не має наміру, в зв"язку з пропущенним строком звернення до суду позивачем та не зазначеним поверненням сторонами боргу в спірній ухвалі суду про затвердження мирової угоди. Суд, вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на протязі 2009-2010 років позивач неодноразово позичав відповідачу гроші. Судом встановлено, що позивач [PERSON] позичив відповідачу за шістьма кредитними договорами грошові кошти за шістьма кредитними договорами на загальну суму 1 999 845 (один мільйон дев"ятсот дев"яносто дев"ять тисяч вісімсот сорок п"ять) грн., а саме: у розмірі 311 805 грн.( триста одиннадцять тисяч вісімсот п"ять ) грн.- за договором позики від 11.09.2009 року без сплати відсотків на строк до 11.01.2010 року; у розмірі 280 000 грн.( двісті вісімдесят тисяч) грн. - за договором позики від 22.02.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 213 840 грн.( двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок) грн.- за договором позики від 20.04.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 238 200 грн. (двісті тридцять вісім тисяч двісті) грн. - за договором позики від 21.05.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 360 000 грн. (триста шістдесят тисяч) грн.- за договором позики від 11.06.2010 року без сплати відсотків на строк до 22.08.2010 року; у розмірі 596 000 грн.(п"ятсот дев"яносто шість тисяч) грн. - за договором позики від 05.10.2010 року без сплати відсотків на строк до 05.12.2010 року. Зазначені вище обставини підтверджуються договорами займу від 11.09.2009 р., 22.02.2010 р., 20.04.2010 р., 01.05.2010р., 11.06.2010р., 05.10.2010 р.(ас. 8-13). Судом встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2013 р. вказана мирова угода була затверджена судом (ас.14-15). Судом встановлено, що зазначена вище ухвала набрала законної сили 19.06.2013 р., оскільки в апеляційній інстанції відповідачем в точності, щодо не зазначення терміну повернення боргу позивачу в тексті ухвали про затвердження мирової угоди, оскаржена не була. Одночасно судом встановлено, що до цього часу відповідач борг позивачу не повернув. За правилами статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону. Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону). Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, справа № 6-247цс15). Згідно постанови КЦС від 16 вересня 2019 року (справа № 653/2058/16-ц. пр.№ 61-21750св18) у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року N 606-XIV, інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, якщо вона не може бути виконана примусово. Згідно постанови КЦС 26 червня 2019 року (справа № 136/309/17, пр. № 61-23545св18) зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21 квітня 1999 року) мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Таким чином, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання виконання мирової угоди (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-247цс15 від 23 вересня 2015 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про спонукання до виконання мирової угоди, оскільки як убачається з умов вищезазначеної мирової угоди, затвердженної судом, строки виконання умов мирової угоди не встановлені. Вимога позивача про спонукання виконання умов мирової угоди заявлена в межах виконання. З урахуванням положень пункту 1 частини 5 статті 261 ЦК України, суд вважає, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про спонукання до виконання мирової угоди розпочався з 01.10.2020 року саме з дати подання заяви про спонукання та з передбачених законом підстав не переривався. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved