Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

18 грудня 2020 року представник акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві позивач вказує, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.01.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5650,27 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання Генеральної угоди. Відповідач підтвердила своєю згодою, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання продукту кредитних карт, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. [PERSON] у порушення умов договору у встановлений строк не проводила чергові платежі, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 11.11.2020 року становить 16651,11 грн., яка складається з наступного: 5650,27 грн. - заборгованість за кредитом, 1159,93 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 9840, 91 грн. - заборгованість за пенею. Позивач просить суд стягнути із [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір в розмірі 2102 грн. Відповідач, [PERSON] , 03.02.2021 року подала до суду відзив, в якому вказала, що вона не підписувала Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи АТ КБ "ПриватБанк", які б встановлювали пеню та відсотки за користування кредитними коштами. Окрім цього, зазначила, що сама Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Також зазначила, що Генеральна угода містить посилання на кредитний договір № SAMDN55000043862751 від 13 квітня 2011 року, однак додатки до позовної заяви не містять цього кредитного договору. Крім цього подала до суду клопотання, в якому прохала застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності у три роки, оскільки вона не надавала письмову згоду банку на збільшення позовної давності до 50 років. Враховуючи вищезазначене, прохала суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 05 березня 2021 року, представник АТ КБ "Приватбанк" подав до суду відповідь на відзив в якій зазначив, що в Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт допущено помилку - не вірно зазначено дату кредитного договору 13.04.2011 року замість 11.05.2011 року. Також зазначив, що Генеральна угода містить відомості про згоду та ознайомлення відповідача із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що підтверджує обумовленість усіх істотних умов договору при його укладенні. Окрім того, в Генеральній угоді погоджено нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 0,001% на рік та розміри штрафів за невиконання зобов`язання. Щодо нарахування пені представник зазначив, що наказом від 30.09.2014 року встановлено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань за договором реструктуризації нараховується пеня у розмірі 4% від суми заборгованості за кредитом, а відповідно до п.1.1.7.31 умов договору строк позовної давності збільшений до 50 років, у зв`язку з цим позивач дотримався строків позовної давності при подачі позову до суду. Враховуючи вищевикладене, представник позивача прохав задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою від 24 грудня 2020 року відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача, Дашко В. М. , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, у якому просив справу розглянути без його участі. Прохав повністю задовольнити позовні вимоги. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її присутності. Прохала відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 11.05.2011 шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.8). 22.01.2014 року [PERSON] підписала Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт отримавши кредит у розмірі 5650,27 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Дата кінцевого погашення заборгованості встановлена не пізніше 31.07.2014 року (а.с.9). У Генеральній угоді зазначено, що відповідач згодна з тим, що Генеральна угода, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір. Окрім того, вказано, що відповідач згодна і ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Посилання на дату редакції Умов та Правил відсутнє. Із наданого представником позивача розрахунку вбачається що відповідач за кредитним договором свої зобов`язання належним чином не виконує, заборгованість перед Банком не погашає, а тому станом на 11.11.2020 року утворилась заборгованість по кредиту в сумі 16651,11 грн., яка складається із: - заборгованості за кредитом - 5650,27 грн; - заборгованості за відсотками за користування кредитом - 1159,93 грн; - заборгованість за пенею - 9840,91 грн (а.с.4-5). 24 липня 2020 року відповідач, [PERSON] , змінила прізвище на [PERSON] (а.с.64). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім цього, згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за пенею. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування коштів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 січня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 08.10.2013 № СП-2013-6946244, як невід`ємні частини спірного договору (а.с.10-35). Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 08.10.2013 № СП-2013-6946244, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання п. 1.1.7.12), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у генеральній угоді домовленості сторін про нарахування відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору. Надані позивачем Умови надання банківських послуг АТ КБ "Приватбанк", з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в генеральній угоді позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.01.2014 року шляхом підписання генеральної угоди. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] взяла на себе обов`язки по виконанню договору, які на даний час не виконала, то з неї слід стягнути заборгованість за тілом кредиту. В задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом та нарахованої пені слід відмовити, з підстав наведених у цьому рішенні. Разом з тим, відповідач у відзиві прохала суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що з зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Судом встановлено, що згідно умов кредитного договору від 22.01.2014 року строк виконання зобов`язання спливає 31.07.2014 року. Таким чином, суд починає обраховувати перебіг позовної давності із дати закінчення виконання основного зобов`язання, а саме 31.07.2014 року. Пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Проте, як встановлено судом, зазначені Умови, надані Банком, як додаток до позову, не містять підпису відповідача. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності тривалістю в 50 років. З матеріалів справи вбачається, що позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовною заявою 18 грудня 2020 року, а кінцевим терміном для звернення до суду за захистом порушеного та невизнаного права в даному випадку є 31 липня 2017 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, оскільки позов поданий з пропущенням строків позовної давності. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed