Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 12 грудня 1998 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким він придбав у неї житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору, 04 березня 1999 року відповідачем йому був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, яка розташована за тією ж адресою. Рішенням відповідача від 26.10.2016 року була затверджена технічна документація про встановлення меж земельної ділянки в натурі, передано спірну земельну ділянку йому та зобов"язано зареєструвати своє право власності на зазначену земельну ділянку. Він звернувся до Державної реєстраційної служби з метою зареєструвати свої права на зазначену земельну ділянку, але рішенням державного реєстратора від 04.11.2016 року йому було відмовлено у державній реєстрації прав. Підставою для відмови в реєстрації стали протиріччя в документах, оформлених на спірну земельну ділянку та те, що у витязі з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка значиться як така, що перебуває в комунальній власності. Тому просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий 05 березня 1999 року Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області на його ім"я на земельну ділянку [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням рохглянути справу у його відсутність та прийняти рішення на розсуд суду, у відповідності з вимогами діючого законодавства. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 Цивільного Кодексу України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У відповідності до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Положеннями статей 116, 118 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13). Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина першастатті 155 ЗК України). Згідно з вимогами ч.2 ст.6 ЗУ України громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Частиною 1 статті 17 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні яко є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Статтею 22 ЗК України встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Як встановлено у судовому засіданні 12 грудня 1998 року позивач придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка [ADDRESS] перебуває у комунальній власності (а.с.9-11). Рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 12 серпня 2015 року номер житлового будинку та земельної ділянки був змінений з №9 на [ADDRESS] (а.с.12). Рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 26 жовтня 2016 року була затверджена технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови в [ADDRESS] загальною площею 0,1500 га. Визначено цільове призначення даної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначена земельна ділянка передана [PERSON], у власність і останній був зобов"язаний зареєструвати право власності в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с.13). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого [PERSON] 04 березня 1999 року на підставі договору купівлі-продажу, останньому на праві особистої власності належить земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Рішенням державного реєстратора від 04 листопада 2016 року позивачеві було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності на спірну ділянку, оскільки, згідно з витягом з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності і у доданих до заяви про реєстрацію прав містяться протиріччя (а.с.15-16). Як роз"яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові №7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (з наступними доповненнями та змінами) виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК), глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судам підсудні справи за заявами, зокрема: - з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Враховуючи те, що оскаржуваний державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім"я позивача, був виданий без попереднього прийняття відповідного рішення сільською радою про затвердження землевпорядної документації, тобто без достатніх на то підстав, що унеможливлює реєстрацію позивачем своїх прав на спірну земельну ділянку, суд вважає, на підставі аналізу усіх нормативно-правових актів та зібраних по справі доказів в їх сукупності, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню у повному обсзяі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved