Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2009 року; від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] в особі представника [PERSON] 10.07.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача (батька) на утримання дитини - дочки [PERSON] - у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред"явлення позову і до повноліття дитини, посилаючись на те, що сторони проживають окремо; відповідач, як батько дитини, фактично матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вона (позивачка) вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Крім того, оскільки позивачка має намір разом з дитиною поїхати за кордон на відпочинок, відповідач відмовляється дати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому позивачка просить суд постановити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, до досягнення донькою шістнадцятирічного віку. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі; відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився повторно; про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, будь-яких клопотань від нього не надходило. Представник 3-ої особи - Органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ст.224 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Згідно ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181, 191 СК України способи виконання батьками обов"язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) і (або) у твердій грошовій сумі; аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2009 року; від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]; рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2012 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7-8); дочка проживає та зареєстрована разом з матір»ю (позивачкою) за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст.189 СК України договір про сплату аліментів на дитину в нотаріальному порядку сторони не укладали. З пояснень позивачки [PERSON] вбачається, що відповідач [PERSON] проживає окремо - у м. Генічеськ Херсонської області; обов»язку, як батько, щодо матеріального утримання дитини він добровільно не виконує; при цьому, відповідач є працездатною особою, він працює та має достатні доходи для надання допомоги на дитину у розмірі, як про це просить позивачка; інших утриманців відповідач не має; як стверджує позивачка, вона на даний час має доходи на рівні мінімальної заробітної плати. Будь-яких заперечень по суті позову відповідачем судові не надано. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує пояснення позивачки, фактичні обставини справи, стан здоров"я та матеріальне становище дитини, відсутність заперечень по суті справи в частині вимог про стягнення аліментів від відповідача, і вважає за можливе та необхідне встановити розмір аліментів на дитину - у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000,00 грн. щомісячно, як просить позивачка, починаючи з 10.07.2015 року і до повноліття дитини, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону. Що до вимоги позивачки про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, суд приходить до наступного. Згідно ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). Згідно ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (в редакції постанови №724 від 25.08.2010 року) - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється (в тому числі) - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Під час судового розгляду справи позивачкою фактично підтверджено про те, що на даний час вона не має конкретного варіанту поїздки за межі України разом з дитиною - до якої країни та періоду виїзду; позивачкою також не заявлено вимоги щодо оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон; вимоги позивачки не містять умови на виїзд дитини за кордон без згоди батька, але у супроводі кого саме - матері чи іншої уповноваженої особи, тощо. За встановлених обставин, вимоги позивачки в цій частині позову фактично містять обмеження прав батька (відповідача) щодо участі у вихованні дитини (у разі задоволення позову в цій частині вимог). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька є неконкретними, не доведені в судовому засіданні достатніми доказами, а тому в задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено.

Outcome: partial