Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та посилався на те, що 07.11.2014 року між відповідачкою [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі 71 000,00 грн. та зобов"язалась повернути [PERSON] зазначену суму коштів 21.11.2014 року. Позивач вказував на те, що 21.11.2014 року сума позики не була повернута позичальникові. Позивач також вказував на те, що до даного часу [PERSON] не повернула йому 71 000,00 грн. Позивач в судовому порядку просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь суму основного боргу 71 000,00 грн., суму пені в розмірі 898,68 грн., суму 3% річних в розмірі 192,58 грн. та судовий збір в сумі 720,91 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] надали заяву про зменшення позовних вимог позивача та просили стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача суму основного боргу за договором позики в розмірі 71 000,00 грн., 3% річних за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року в розмірі 192,58 грн. та сплачений позивачем судовий збір відповідно до вказаних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали зменшені позовні вимоги позивача. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували зменшені позовні вимоги позивача. В судовому засіданні до початку розгляду справи по суті [PERSON] подала суду свій зустрічний позов до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якому [PERSON] посилалася на те, що вона працювала торговим представником в Приватному підприємстві "Шостінтербуд". Через несвоєчасні платежі клієнтів виникла їх заборгованість перед підприємством. Не бажаючи займатися стягнен ням заборгованості з клієнтів керівництво підприємства почало вимагати від [PERSON] сплати цього боргу. [PERSON], який працює на вказаному підприємстві супервайзером і є безпосереднім начальником позивачки [PERSON] неодноразово погрожував останній фізичною розправою та чинив на позивачку психологічний тиск з метою змусити позивачку визнати та сплатити цю заборгованість. 07.11.2014 року в приміщенні Київського офісу ПП "Шостінтербуд" відповідач [PERSON] погрожую чи позивачці фізичною розправою та чинячи на [PERSON] психологічний тиск змусив її написати розписку про те, що нібито позивачка позичила у [PERSON] 71 000,00 грн. та зобов"язується повернути їх 21.11.2014 року, хоча в дійності позивачка грошей не позичала. Розписка була написана позивачкою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача. [PERSON] вказувала на те, що договір позики та розписка від 07.11.2014 року було укладено нею внаслідок психологічного тиску на неї з боку відповідача. Позивачка просила в судовому порядку визнати недійсним договір позики та розписку від 07.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 231 ЦК України. Ухвалою суду від 19.02.2015 року було прийнято та об"єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу вимоги [PERSON] за її зустрічним позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в суді підтримали зустрічний позов [PERSON] [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували зустрічний позов [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до задоволення не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала торговим представником в Приватному підприємстві "Шостінтербуд" з і 16.10.2014 року вона була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України. Також встановлено, що [PERSON] також працює в Приватному підприємстві "Шостінтербуд" на посаді супервайзера і [PERSON] під час своєї роботи була підлеглою [PERSON] та працювала на території м.Біла Церква. Наведене підтверджується поясненнями сторін. Також встановлено, що за своїми посадовими обов"язками [PERSON] повинна була збирати грошові кошти з клієнтів за поставлений Приватним підприємством "Шостінтербуд" товар та передавати зазначені кошти [PERSON] Однак відповідачка зібрані кошти не передавала [PERSON] зазначаючи, що клієнти не розраховуються за поставлений товар. В подальшому зробивши звірку, [PERSON] з"ясував, що клієнти розрахувалися з [PERSON] за весь поставлений товар і грошові кошти в загальній сумі 71 000,00 грн. передали [PERSON] остання погодилася із вказаною заборгованістю і написала [PERSON] 07.11.2014 року розписку. Наведене підтверджується пояснен нями [PERSON], показами свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] частково підтвердила у суді вищевикладене. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до розписки від 07.11.2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 71 000,00 гривень, а також [PERSON] зобов"язувалася повернути [PERSON] 71 000,00 гривень 21.11.2014 року. Наведене підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 07.11.2014 року, який міститься в матеріалах справи. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вищевказану розписку вона написала особисто і на розписці міститься її підпис. При вирішенні первісного позову [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві та ку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення до говору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший до кумент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або ви значеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1053 ЦК України передбачена новація боргу у позикове зобов"язання. Так у ст. 1053 ЦК України зазначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержан ням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Згідно до ч. 4 ст. 604 ЦК України, новація припиняє додаткові зобов"язання, пов"язані з первісним зобов"язаннням, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку мала місце новація боргу, який виник у [PERSON] у зв"язку з тим, що вона не передала [PERSON] кошти в сумі 71 000,00 грн., у позикове зобов"язання відповідно до розписки від 07.11.2014 року. Правовідносини щодо стягнення вищевказаних грошових коштів в сумі 71 000,00 грн., які існували між сторонами до укладення договору позики, припинили свої дію з моменту новації у формі договору позики за спільною домовленістю сторін для впорядкування боргового зобов"язання в сумі 71 000,00 грн. Суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що сторонами по справі був укладений договір позики від 07.11.2014 року. В судовому засіданні сторони підтвердили, що [PERSON] не повернула [PERSON] борг відповідно до договору позики від 07.11.2014 року у строк вказаний в розписці від 07.11.2014 року, а саме - 21.11.2014 року. З пояснень сторін вбачається, що до даного часу [PERSON] не повернула позивачу [PERSON] 71 000,00 гривень по договору позики від 07.11.2014 року. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги [PERSON] за його первісним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 71 000,00 грн. Суд також вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги [PERSON] за його первісним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] трьох процентів річних від простроченої суми, а саме - суму 192,58 грн. за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути борг в сумі 71 000,00 гривень та три проценти річних від простроченої суми в ромірі 192,58 грн. за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року, при цьому судом було взято до уваги розрахунок 3% річних наведений позивачем у його позовній заяві, оскільки вказаний розрахунок є обгрунтованим та законним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути слід 71 000,00 гривень основного боргу по договору позики, 3% річних в сумі 192,58 грн., а всього 71 192,58 грн. Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 711,93 грн. - сплачений позивачем судовий збір при подачі позову до суду. Суд вважає, що [PERSON] слід відмовити в задоволенні її зустрічного позову до [PERSON] про визнання правочину недійсним. При вирішенні зустрічного позову [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1ст.202 ЦК України). Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення до говору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший до кумент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або ви значеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальни ку. Як вже вказано в рішенні суду, відповідно до розписки від 07.11.2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 71 000,00 гривень, а також [PERSON] зобов"язувалася повернути [PERSON] 71 000,00 гривень 21.11.2014 року. Наведене підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 07.11.2014 року, який міститься в матеріалах справи. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вищевказану розписку вона написала особисто і на розписці міститься її підпис. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦПК України, правочин, вчинений особою проти її справж ньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. В судовому засіданні встановлено, що при написанні [PERSON] розписки 07.11.2014 року були присутні свідки [PERSON], [PERSON], які підтвердили у суді, що [PERSON] писала вказану розписку особисто і при написанні розписки [PERSON] не вчиняв психологічного чи будь-якого тиску на [PERSON] Вказані свідки також розписувалися в розписці написаній [PERSON] Суд приймає до уваги покази вказаних свідків, оскільки ці покази є послідовними, та такими, що не суперечать встановленим обставинам справи. Суд вважає, що позивачка [PERSON] відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надала суду належні та безспірні докази на підтвердження того, що договір позики та розписка від 07.11.2014 року було укладено [PERSON] внаслідок психологічного тиску на позивачку [PERSON] з боку відповідача [PERSON] Суд не приймає до уваги та ставиться критично до показів свідків [PERSON], [PERSON], оскільки покази вказаних свідків спростовуються вищевикладеними в рішенні суду доказами. Крім того, суд враховує і те, що вказані свідки не були присутні під час написання розписки 07.11.2014 року. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1051, 1053, 604, 625, 202, 207, 231 ЦК України,

Outcome: approved