Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

26.01.2015 року Жидачівська районна державна адміністрація Львівської області звернулась в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав. В позовній заяві представник позивача вказав, що відповідачі є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. На підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №585 від 30.12.2014р. було здійснено відібрання від батьків малолітньої [PERSON], яка залишилась без батьківського піклування і 31 грудня влаштовано дитину на повне державне забезпечення в будинок дитини №1 м.Львова. Рішенням Жидачівського районного суду від 18 червня 2014 року у відповідачів уже відібрано без позбавлення батьківських прав троє їх малолітніх дітей, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а тому просив відібрати у відповідачів і малолітню [PERSON] без позбавлення відповідачів батьківських прав. Представник позивача за довіреністю Маркевич Леся Федорівна у судовому засіданні позов підтримала на підставах, вказаних в ньому, та просила відібрати у відповідачів їхню малолітню дочку [PERSON], оскільки мати дитини хворіє, та в даний час по стану здоров"я не може піклуватися про дитину, а батько виїхав за межі держави. Дитину 18 грудня 2014 року було госпіталізовано у Ходорівську райлікарню з діагнозом: ГРЗ, дефіцитна анемія, рахіт та затримка психомоторного розвитку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, та просила суд не відбирати у неї її малолітню дитину. Поведінку відповідачів стосовно неналежного утримання та виховання дитини пояснила захворюванням і перебуванням на стацлікуванні, та виїздом батька дитини в на заробітки у Польщу. Заступник головного лікаря Ходорівської райлікарні [PERSON]- представник інтересів [PERSON], не заперечує проти задоволення позову та пояснила, що відповідачка перебувала на стаціонарному лікуванні у Миколаївській психіатричній лікарні, куди її було госпіталізовано 18.12.2014 року та хворіє ендогенним захворюванням (шизофренією) яка супроводжується агресією та збудженням, які істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому виховувати дитину самостійно вона не взмозі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоч про день та час слухання справи був належно повідомлений, що вбачається із оголошення в газеті "Львівська пошта" №12(1623) від 05 лютого 2015 року. Про причини неявки суд не повідомив, від нього не надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, що дає підстави ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Прокурор Томашевська Н.Ю. в судовому засіданні позов підтримала, вважає за можливе відібрати малолітню [PERSON] без позбавлення її батьків батьківських прав. Суд, вислухавши сторони, думку прокурора, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги про відібрання дитини підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання. Підставою для відібрання дитини, згідно положень ст.164 СК України, є ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія батьків; експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва; інші випадки, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров"я та морального виховання. Правовий сенс відібрання дитини за ст.170 СК України полягає в екстренності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до тяжкої хвороби, каліцтва або її смерті. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є матір"ю та батьком [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с4) Згідно розпорядження Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області №585 від 30.12.2014р. "Про тимчасове влаштування дитини, яка залишилась без батьківського піклування" малолітню [PERSON], [INFO], було влаштовано у будинок дитини №1 м.Львова(а.с.10). Згідно висновку органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області від 22.01.2015 року №02-17/154 орган опіки та піклування вважає доцільним відібрати від відповідачів їх малолітню дочку [PERSON] без позбавлення батьківських прав. З висновку ЛКК Жидачівської ЦРЛ №185/1 від 29.01.2015 р. вбачається, що відповідач [PERSON] за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров"я внаслідок тривалої хвороби, яка перешкоджає виконаннню батьківських обов"язків, а відповідач [PERSON], залишивши сім"ю, не приймає участі у вихованні дитини та не створив умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства " від 26.04.2011 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина 3 ст.11 вищевказаного Закону передбачає, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, ч.1,2 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" вказує, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, суд вважає, що відповідачі не в повному обсязі виконують свої обов'язки, не здійснюють за дочкою належний догляд та контроль, не піклуються про духовний та фізичний розвиток, не в достатньому обсязі цікавиться здоров'ям, не проявляють до неї батьківську увагу та турботу. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] дійсно ухиляються від виконання своїх обов'язків по утриманню і вихованню малолітної дитини та залишення дитини у них є небезпечним для життя останної, здоров'я і морального виховання дитини. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Приймаючи до уваги, що малолітня [PERSON], [INFO], позбавлена належного батьківського піклування з боку своєї матері і батька, а залишення дитини у відповідачів є небезпечним для життя, здоров'я і морального виховання, враховуючи, що інші особи не звернулися до суду із заявою про передачу дитини їм, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо відібрання дитини у відповідачів [PERSON] та [PERSON]. При цьому, суд вважає, що відібрання дитини повинно відбутися без позбавлення відповідачів батьківських прав, так як вважає, що останні можуть змінити ставлення до своїх батьківських обов'язків. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, так як відповідачі на даний час не можуть забезпечити повне і всебічне виховання власної дитини та підтримання на належному рівні стану її здоров'я й життєдіяльності, оскільки вони не проявляють до малолітної дитини щонайменшої батьківської достатньої турботи та не приймають участі у її вихованні, тому відібрання дитини без позбавлення батьківських прав у відповідачів є доцільним та відповідатиме найвищим інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дітей їхніми батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дітей. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідачів в рівних долях судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved