Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач Українська медична стоматологічна академія звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат на навчання. В обгрунтування позову зазначив , що між ВДНЗ «УМСА» та [PERSON]. (після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ) 07.09.2009 року укладено угоду № 017 « П » про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням , на виконання якої відповідач після закінчення державного вищого навчального закладу повинна була відпрацювати за місцем направлення у закладі охорони здоров"я три роки . Однак, оскільки відповідач не виконала своїх зобов'язань відпрацювати не менше трьох років, відповідно до умов договору повинна відшкодувати витрати за період навчання в розмірі 46127,74 грн. В подальшому позивач позовні вимоги збільшив та остаточно прохав стягнути з відповідача на користь позивача 46 127,74 грн. в рахунок відшкодування витрат на навчання та 52888,39 грн. отриманої стипендії, а всього 99061,13 грн. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому остання зазначила, що позивач Українська медична стоматологічна академія , як виконавець державного замовлення, не наділений правом розпорядження коштами державного бюджету та відповідно у позивача відсутнє право звертатись до суду з позовом про відшкодування витрат за період її навчання у навчальному закладі . Вказала , що чинний на даний час ЗУ " Про освіту" не передбачає обов"язковість трирічного відпрацювання та відшкодування до державного бюджету вартості навчання . Ввважає, що обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання, нею як випускником вищого навчального закладу призводить до порушення її конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вона вільно погоджується. Крім того, вказала, що причина її відсутності на роботі є поважною , бо перебуває у відпустці, пов`язаній з вагітністю, пологами та доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З зазначених підстав прохала в задоволення позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала із наведених у ньому підстав та прохала його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала , вважає його безпідставним , пославшись на обставини та підстави , викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 07 вересня 2009 року між навчальним закладом Українська медична стоматологічна академія та відповідачем ( після реєстрації шлюбу 25.11.2015 року змінила прізвище з Дем`янко на [PERSON] - а.с.59 ) укладено типову угоду № 017 « П » про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно умов якої відповідач, яка була зарахована до державного вищого навчального закладу за держзамовленням, зобов'язувалася прибути після його закінчення на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с.9). Згідно витягу наказу № 255-у 26 .06 2015 року Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» , рішенням Державної екзаменаційної комісії відповідачеві присвоєно кваліфікацію лікаря та 30.06.2015 року отримала диплом спеціаліста С 15 № 008083 за спеціальність «Педіатрія» (а.с.10, 11). Згідно витягу із списку державного розподілу випускників Академії по Полтавській області за 2015 рік, відповідач отримала направлення до місця призначення -Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА, Полтавська центральна районна клінічна лікарня на посаду лікаря-педіатра, про що свідчить її підпис (а.с. 12 , а.с . 13 зв. стор.). Згідно наказу Департаменту охорони здоров`я Полтавської ОДА № 35-к від 21.03.2016 року відповідача відраховано з інтернатури у зв`язку із пропуском занять ( а.с. 18 ). За повідомленням Полтавської центральної районної клінічної лікарні від 17.03.2016 року відповідач з невідомих причин відсутня на робочому місці з 01.02.2017 року , у зв"язку з чим наказом Полтавської ЦРЛ звільнена з посади за прогул згідно п.4 ст.40 КЗп П України. Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.1, 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» установлено, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету АР Крим та місцевих бюджетів за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше трьох років. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Відповідно до п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, за порушення дисципліни протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Як вбачається, згідно умов угоди № 017 « П » від 07.09.2009 року позивач зобов'язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де відповідач зобов'язаний відпрацювати не менше трьох років. Студент в свою чергу зобов'язався оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченої відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямком підготовки «педіатр» і прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Укладена між сторонами угода від 07.09.2009 року, відповідачем не оспорювалася, в судовому порядку не була розірвана і не визнавалася недійсною. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, Українською медичною стоматологічною академією неодноразово направлялися листи відповідачу з проханням повідомити причини невиконання зобов'язань , проте відповідь на них не надійшла (а.с. 20,21). Відповідно до кошторису розрахунків вартості освітньої послуги спеціаліста випускника бюждетної форми навчення академії 2015 року витрати на навчання відповідача становили 46 127, 74 грн. (а.с. 14-15). Також, згідно довідки витрат коштів державного бюджету на навчання випускника 2015 року, [PERSON] протягом терміну навчання отримала стипендію в сумі 52 888, 39 грн.( а.с.33,34). У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто вступу відповідача до академії, та вище зазначені нормативно-правові акти передбачали обов'язок студента відпрацьовувати за направленням були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 07 вересня 2009 року, регулюються саме ними. У зв"язку з чим твердження відповідача про необхідність відповідно до вимог ч.3 ст.5 ЦК України застосовувати до правовідносин , які виникли між сторонами, чинних на даний час норм ЗУ " Про освіту " ( в їх новій редакції ), зокрема, ст.52 цього закону , та інших нормативно- правових актів є безпідставним . Доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, спростовуються вищевказаними обставинами, встановленими судом, а також укладеною і не визнаною недійсною угодою сторін. У статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, посилання відповідача,на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання відповідачем, як випускником вищого навчального закладу, призводить до порушення її конституційного права на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, безпідставні, оскільки [PERSON], добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та навчаючись за кошти державного бюджету погодилась, що у разі відмови відпрацювати не менше трьох років , зобов"язана відшкодувати вартість навчання. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її конституційних прав. Безпідставними є посилання відповідача , що позивач , як виконавець державного замовлення , не наділений правом розпорядження коштами державного бюджету, та як наслідок, у позивача відсутнє право вимоги щодо відшкодування таких витрат, оскільки, Українська медична стоматологічна академія є навчальним закладом державної форми власності і є розпорядником коштів, які були перераховані їй з Державного бюджету України, вона є належним позивачем у даній справі, оскільки повернуті внаслідок відшкодування витрат на навчання кошти, підлягають перерахуванню навчальною установою на рахунок бюджету за відповідними реквізитами. Твердження відповідача про поважність причини звільнення з посади є також безпідставними , оскільки, на роботі була відсутня з 01.02.2016 року , у зв"язку з чим звільнена з посади за ст. 40 п.4 КЗпП України ( за прогул) та відрахована з інтернатури (у зв`язку із пропуском занять) ; про вагітність адміністрацію лікарні та навчальний заклад не повідомляла , дитина народилася 13.10.2016 року у м. Москві ( за спливом більш ніж 9 місяців) . Як повідомила представник відповідача в суді , відповідач змінила місце проживання та переїхала жити до іншої держави разом із чоловіком ,з підставами звільнення з посади та відрахування з інтернатури згодна та не опорює. Таким чином , аналіз змісту вищезазначених норм права та встановлених судом фактів свідчить про те , що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в розмірі 1762 грн.

Outcome: approved