Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього борг в розмірі 105000 гривень. Мотивуючи тим, що у вересні 2015 року до нього звернувся відповідач з проханням позичити йому на декілька днів 105000 гривень. Він йому пояснив, що вище зазначена сума грошей потрібна йому для особистих потреб і позичає він на декілька днів з обов"язковим поверненням повної суми. 05 вересня 2015 року в присутності свідків: [PERSON], [PERSON] відповідач отримав від нього кошти в розмірі 105000 гривень і добровільно написав йому розписку про те, що 9 вересня 2015 року він зобов"язується повернути позичені гроші. Після передачі коштів він особисто, добровільно, своєю рукою підписав розписку. Після чого дану розписку підписали свідки, в присутності яких передавалися вказані кошти. 09 вересня 2015 року відповідач, повідомив його, що він не зможе повернути йому позичені кошти, але почав обіцяти, що він їх обов"язково поверне. Він чекав декілька днів і зрозумів, що [PERSON] не зберається повертати борг. Згодом він дізнався, що відповідач має борги перед іншими особами. В зв'язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, він змушений звернутися до суду за захистом порушених прав, та стягнути суму боргу в судовому порядку. У відкритому судовому засіданні позивач і його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що у позивача з квартири пропала значна сума грошей, і [PERSON], скориставшись тим, що він перебував в стані алкогольного сп"яніння, заставив написати його розписку проте, що він нібито позичив у позивача кошти в сумі 105000 гривень, хоча ніяких грошей він не позичав. З приводу неправомірних дій [PERSON] він звернувся з відповідною заявою до поліції. Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно розписки 05.09.2015 року [PERSON] позичив в [PERSON] 105000 гривень, строком до 09.09.2015 року(а.с. 21). У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов'язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачу розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики позивачем надана розписка, а відповідачем доказів на її виконання в повному обсязі не надано. Крім того факт укладення договору позики підтвердили в судовому засіданні свідки: [PERSON], і [PERSON]. Які пояснили, що в їх присутності [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в розмірі 105000 гривень і написав розписку про позику даних грошей, та зобов"язався їх повернути до 09.09.2015 року. Розписку [PERSON] написав добровільно. Під час написання даної розписки відповідач перебував в нормальному стані, та усвідомлював своїх дії. Доводи відповідача, що він під час написання розписки перебував в стані алкогольного сп"яніння і [PERSON] заставив його написати дану розписку, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Жодних доказів щодо неправомірних дій [PERSON] щодо [PERSON] під час написання 05.09.2015 року оспорюваної розписки суду не надано. Також відповідачем не надано жодних доказів щодо визнання даного договору позики недійсним, хоча судом така можливість йому була надана. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Крім того наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Згідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг у строк до 09 вересня 2015 року, але свої зобов'язання в повному обсязі не виконав. Доказів про повернення позивачу коштів відповідач суду не надав. Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змусило позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу(а.с.4-5). Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 105000 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесення якого підтверджено документально(а.с.2).

Outcome: approved