Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Фізична особа-підприємиць " [PERSON] " звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, а саме 3 % річних у розмірі 1 773 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 274 грн. 81 коп., обгрунтовуючи вимоги тим що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2016 року з відповідача [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» були стягнуті витрати по сплаті страхового відшкодування у розмірі - 18338,66 грн. та 1378,00 грн. судові витрати. Тоді як, відповідач незважаючи на таке рішення свої боргові зобов"язання не виконує, борг не погашає досі, у зв"язку з чим позивач, який 18.04.2018 року уклав з ПрАТ «СК «ВУСО» договір про відступлення права вимоги, просить стягнути з нього в порядку ст. 625 ЦК україни 3 % річних у розмірі 1 773 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 274 грн. 81 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідачі у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї та через розміщення відповідної інформації про виклик в судове засіданні на сайті суду. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачу були напралені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п"ятнадцятиденний сторк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроюлено ними так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову із наступних підстав. Судом встановлено, що 19.12.2013 року в м. Києві на вул. Вокзальна, 1, відбулась ДТП за участю застрахованого автомобіля марки «Шкода», д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля марки «Мерседес Бенз Віто», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . У результаті цієї пригоди був пошкоджений автомобіль «Шкода», д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 08.01.2014 року винним у даній ДТП є водій автомобіля марки «Мерседес Бенз Віто», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] . Оскільки, на час пригоди, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Мерседес Бенз Віто», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] не була застрахована, тому ПрАТ «СК «ВУСО» як страхувальник іншої потерпілої сторони звернулося до суду із позовом про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування, які ті в свою чергу понесли. З"ясовано в судовому засіданні і те, що 25 квітня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у цій справі постановив рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» витрат по сплаті страхового відшкодування у розмірі - 18338,66 грн. та 1378,00 грн. - судових витрат. Із наданих суду документів вбачається, що на підставі вказаного рішення суду було видано 30.05.2016 року відповідний виконавчий лист, державним виконавцем Святошинського ВДВС м.Києва винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.10.2016 року, постанову від 21.09.2018 року про заміну сторони виконавчого провадження на підставі ухвали Святошинського суду від 09.07.2018 року про заміну сторони виконавчого провадження, зокрема ПрАТ «СК «ВУСО» на Фізичну особу-підприємця " [PERSON] ". Проте, незважаючи на вище вказане у суду відсутні правові підстави для задоволення цього позову, зокрема у стягненні з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України 3 % річних у розмірі 1 773 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 274 грн. 81 коп., які позивач обгрунтовує періодом не виконанням рішення суду відповідачем. Так, предметом позову в цій справі є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, нарахованих за період невиконання рішеня суду від 25 квітня 2016 року, яким з відповідача стягнуто витрати по сплаті страхового відшкодування у розмірі - 18338,66 грн. та 1378,00 грн. - судові витрати. Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд виходить з того, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 ЦК України. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена цією статтею, передбачають насамперед договірні правовідносини, про що свідчить системний аналіз положень розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу, в якому розміщено статтю 625 ЦК України. Традиційно підставами виникнення майнових зобов`язань називаються обставини, визначені законом як юридичні факти, у складі яких вирізняють договір і правопорушення (делікт). Судове рішення про відшкодування шкоди не є юридичним фактом, що породжує деліктні правовідносини, ним є сама шкода, як певні негативні зміни в майновому стані потерпілого, тому й самі деліктні правовідносини виникають в момент завдання шкоди. Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання (наприклад, при відшкодуванні шкоди) встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг із моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання. Слід також зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами. Отже дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. У справі, яка розглядається, спір виник через тривале, на думку позивачки, невиконання рішеня суду, тоді як будь-яких договірних правовідносин між даними сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача як боржника грошового зобов`язання перед позивачкою як кредитором, у справі не встановлено. Така ж позиція викладена ВСУ у рішенні від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно якого до правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відсутність доступного, розумного й передбачуваного судового тлумачення частини другої статті 625 ЦК України призводить до порушення прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів осіб, інтересів держави. Отже, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Зазначені у позовній заяві постанови ВС стосуються інших правовідносин, а саме боргової розписки, а тому в даному випадку не можуть бути застосовані.

Outcome: dismissed