Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому вказала, що з 07 лютого 2004 року з відповідачем по справі проживала в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання ними було придбано автомобіль марки ГАЗ 3302-414 2008 року випуску. Однак, останні роки спільного проживання у них не складалися, тому відповідач залишив сім"ю. Позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та під час судового розгляду позову про розірвання шлюбу дізналася, що автомобіль марки ГАЗ 3302-414 2008 року випуску, який перебував у користуванні відповідача [PERSON], на даний час відчужений [PERSON] - сестрі відповідача. Вважала, що договір продажу вказаного транспортного засобу є незаконним, оскільки він був придбаний під час шлюбу, а тому на його відчуження потрібна її письмова згода, яку вона не давала. На підставі викладеного, позивач просила визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №1841/2016/704 від 02 лютого 2016 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав викладених в позові, просила його задоволити. Просила стягнути на користь позивач із відповідача [PERSON] судові витрати понесені нею при зверненні до суду, а саме: витрати на судовий збір в розмірі 700,00грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1000, 00грн. Крім того, пояснила, що відповідач навмисно відчужив автомобіль своїй сестрі [PERSON], щоб не ділити його з дружиною, як спільне сумісне майно. Фактично автомобіль перебуває у власності [PERSON], він ним користується, оскільки автомобіль являється засобом його заробітку. На даний час шлюб між сторонами не розірвано, справа перебуває в провадженні судді Васильчука С.Ф. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, вказавши, що з позивачкою по справі проживав в зареєстрованому шлюбі в якому ними було придбано спільне майно. Однак, сімейне життя не склалося, а тому ними було добровільно поділено нажите за час шлюбу майно та припинено спільне проживання та ведення господарства три роки тому. Автомобіль вважав своєю власністю, оскільки його придбав на кошти отримані в позику в [PERSON]. В лютому 2016 року він автомобіль відчужив своїй сестрі [PERSON], яка користується ним до нині. Кошти за продаж автомобіля віддав [PERSON], в якого брав кошти в борг. Вважав, що згода позивача на відчуження транспортного засобу не потрібна, оскільки власником автомобіля являється він. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що автомобіль вона придбала у відповідача [PERSON], оскільки останньому необхідно було повернути борг [PERSON] Вказаний автомобіль перебуває у її власності та вона ним користується для вирішення побутових потреб. Вказані обставини підтвердила посвідченням водія. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що ніяких коштів відповідачу [PERSON] на придбання автомобіля не надавав, розписок про отримання коштів від нього не писав. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом спільною сумісної власності подружжя, за взаємною згодою . Відповідно до вимог ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. В судовому засіданні встановлено, що 07 лютого 2004 року позивач [PERSON] уклала шлюб із відповідачем по справі [PERSON], що стверджується свідоцтвом серії 1-ТП №099764 (а.с.7). Під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль марки ГАЗ 3302-414 2008 року випуску, автомобіль зареєстровано за відповідачем [PERSON] 05.09.2008 року, що сверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8). Відповідно до п. 23,24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що подружжя спільно не проживає та не веде домашнє господарство останні три роки, тобто з 2013 року. Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 02 лютого 2016 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки ГАЗ 3302-414 2008 року випуску перейшов у власність відповідача [PERSON] (а.с.9). Згідно пояснень відповідача [PERSON], кошти на придбання автомобіля він отримав в [PERSON] в розмірі 80000,00грн. Вкаазний факт, відповідач підтвердив борговою розпискою від 10 лютого 2008 року, згідно якої він отримав в борг у [PERSON] 80000,00грн., на придбання автомобіля марки ГАЗ 3302-414, які зобов"язувався повернути до 10 лютого 2016 року (а.с.32). Однак, в судовому засіданні вказаний факт спростовується показами [PERSON], допитаного в судовому засіданні в якості свідка, який пояснив що ніяких коштів [PERSON] на придбання автомобіля не надавав. Таким чином, суд приходить до висновку, що автомобіль марки ГАЗ 3302-414, був придбаний відповідачем за спільні кошти подружжя, оскільки на час його придбання сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, згода другого із подружжя має бути подана письмово та має бути нотаріально засвідчена (ст. 657 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] згоди в усній чи письмовій формі на відчуження автомобіля не надавала. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі порушили права позивача, як власника на спільне майно подружжя, а тому договір купівлі-продажу транспортного засобу №1841/2016/704 від 02.02.2016 року підлягає визнанню недійсним. При зверненні до суду позивачем сплачено 700,00грн. судового збору та 1250,00грн. на правову допомогу, а всього 1950,00грн. Вказана сума відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved