Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з неї на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості у розмірі 129793 гривні 90 копійок за кредитним договором № 500933980 від 09 квітня 2014 року, яка складається з наступного: 92172 гривні 42 копійки - заборгованість за кредитом; 20455 гривень 80 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16165 гривень 68 копійок заборгованість по комісії; 1000 гривень штраф. \~ \~ \~ \~Заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 серпня 2016 року, вказані позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору № 500933980 від 09 квітня 2014 року, яка утворилась станом на 10 травня 2016 року, у розмірі 128793 гривні 90 копійок, з яких: 92172 гривні 42 копійки заборгованість по кредиту; 20455 гривень 80 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом; 16165 гривень 68 копійок заборгованість по комісіям та судові витрати. \~ \~ \~ \~Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 березня 2018 року, заяву [PERSON], подану її представником [PERSON], про перегляд заочного рішення було задоволено: заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 серпня 2016 року, ухвалене по справі №425/1843/16-ц - скасовано, а справу призначено для розгляду по суті. При цьому, судом враховано надані її представником документи про зміну [PERSON] свого прізвища з "Цибуля" на "Рекова" у зв`язку із реєстрацією шлюбу. Тому тут і надалі, суд виходить із того, що [PERSON] та [PERSON] є однією й тією ж особою. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» уклало кредитний договір з [PERSON], зобовязання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту у розмірі 92269 гривень 94 копійки. Але відповідач свої зобов`язання по його поверненню, сплаті процентів за його користування та комісійної винагороди, у строки та порядку встановленому договором, не виконав. Через це, а також у зв`язку із затримкою відповідачем сплати частини кредиту та процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, у банка виникло право вимагати у відповідача повернення кредиту у розмірі 92172 гривні 42 копійки, сплати процентів за його користування у розмірі 20455 гривень 80 копійок, та комісії у розмірі 16165 гривень 68 копійок, у достроковому порядку. До того ж, з урахуванням сплати неуйстойки у вигляді штрафу у розмірі 1000 гривень, у зв`язку із систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту. Наведені обставини, позивач вважав такими, що підтверджуються наданими ним доказами. Аргументи відповідача. Ні факт видачі кредитних коштів у розмірі та порядку, що передбачені умовами кредитного договору, ні факт наявності у нього боргу у заявленому позивачем розмірі, відповідач не визнав, як і виникнення у позивача права вимоги боргу у достроковому порядку. Позаяк докази, що надані позивачем у якості обгрунтування заявлених вимог, є не належними. Оцінка суду щодо фактів. \~ \~ \~ \~Девятого квітня 2014 року, [PERSON] подала і підписала анкету-заяву на отримання кредиту до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", якою, окрім видачі їй кредиту у розмірі 92269 гривень 94 копійки на 60 місяців, своїм підписом підтвердила, що повністю розуміє, що у разі неможливості здійснення нею платежів чи виконання будь-якої з вимог банку, що вказана в кредитному договорі, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, комісій та інших платежів, передбачених договором (а.с.8,9-10,16-17,18,19). Того ж дня, на підставі зазначеної заяви, [PERSON] та публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» уклали кредитний договір № 500933980, що складається з Розділу №1 Базові умови кредитування, Розділу №2 Загальні умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк" та додатку №1 до кредитного договору від 09 квітня 2014 року (а.с.4-7), які згідно пункту 1 Розділу №1 нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ - "Договір". Згідно з пунктом 2 Розділу №1 вказаного Договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума кредиту, валюта кредиту 92269 гривень 94 копійки; процентна ставка за користування кредитом - 15,99% річних; тип процентної ставки фіксована; дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 10 квітня 2019 року; умови використання та порядок надання кредиту - кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором №500358725 від 03 квітня 2013 року, на рахунок №29095500358725, що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, суми грошових коштів в розмірі 92269 гривень 94 копійки. А днем надання кредиту є день списання грошових коштів з позичкового рахунку банку з метою їх подальшого зарахування на рахунки, що вказані в цьому пункті (а.с.4-7). Разом з цим, для виконання позичальником умов договору, відповідно до пункту 2.6. Розділу №1 Договору сторони визначили, що платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах, в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невідємною частиною (а.с.4-7). І, з огляду на зміст графіку платежів, який є Додатком №1 до Договору, повернення позичальником кредиту, процентів за його користування та комісійної винагороди, дійсно повинно відбуватись щомісячно (кожного десятого числа, починаючи з 10 травня 2014 року по 10 квітня 2019 року включно) у розмірі 2916 гривень 91 копійка (а за останній місяць - 2916 гривень 54 копійки), що включає в себе щомісячний платіж з повернення частини кредиту, процентів за користування кредитом, розмір яких змінюється в межах загальної щомісячної суми, а також фіксований платіж у вигляді комісійної винагороди у розмірі 673 гривні 57 копійок (а.с.4-7). При цьому, з огляду на зміст пункту 2.5. Розділу №1 того ж Договору, зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим Договором, тобто зарахування вказаних вище платежів, повинно відбуватись на рахунок №29095500933980 у ПАТ «Альфа-Банк» ЄДРПОУ 23494714, МФО 300346 (а.с.4-7). Що узгоджується з пунктом 6 Розділу №2 Договору за яким, повернення кредиту, сплата процентів за його користування та/або сум комісійної винагороди здійснюється шляхом внесення позичальником належних до сплати сум грошових коштів готівкою через касу банку чи каси його структурних підрозділів на рахунок та/або шляхом безготівкового перерахування відповідних сум грошових коштів на рахунок. Днем повернення кредиту (чи його частини) та/або сплати процентів за його користування та/чи інших платежів за цим договором вважається день зарахування коштів на рахунок (а.с.4-7). Отже, сторони Договору, визначили спосіб виконання зобов`язань за цим Договором як для банку так і для позичальника. Зокрема, Банк повинен виконати свій обов`язок з видачі кредиту шляхом перерахування 92269 гривень 94 копійки на рахунок №29095500358725, що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк». При цьому днем виконання обов`язку з надання кредиту є день списання грошових коштів саме з цього рахунку. А позичальник, повинен виконувати свій обов`язок з повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та комісійної винагороди шляхом сплати щомісячного платежу (кожного десятого числа, починаючи з 10 травня 2014 року по 10 квітня 2019 року включно) у розмірі 2916 гривень 91 копійка (а за останній місяць - 2916 гривень 54 копійки), готівкою через касу банку чи каси його структурних підрозділів на рахунок №№29095500933980 у ПАТ «Альфа-Банк» та/або шляхом безготівкового перерахування відповідних сум грошових коштів на цей же рахунок. При цьому днем повернення кредиту (чи його частини) та/або сплати процентів за його користування та/чи інших платежів за цим договором вважається день зарахування коштів саме на цей, вказаний, рахунок. Разом з цим суд відзначає, що згідно з пунктом 15 Розділу №2 Договору, банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобовязань позичальника за договором, у випадку прострочення більш ніж за один місяць терміну сплати обовязкового платежу за кредитом (а.с.4-7). Також суд враховує, що відповідно до пункту 4 Розділу №1 та пункту 13 Розділу №2 Договору, позичальник взяв на себе обов`язок у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту сплатити банку штраф у розмірі 50 гривень за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. А у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 гривень за кожний випадок допущеного прострочення платежу (а.с.4-7). А пунктом 17 Розділу №2 Договору сторони передбачили, що погашення заборгованості здійснюється у такій черговості: прострочені проценти та/або комісії (за їх наявності); прострочена сума кредиту (за її наявності); штраф за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів та/або комісій (за їх наявності); строкові проценти та/або комісій (за їх наявності); строкове повернення кредиту; дострокове повернення кредиту (а.с.4-7). Поряд з цим судом встановлено, що 22 квітня 2015 року, [PERSON], у зв`язку з реєстрацією шлюбу, змінила прізвище на [PERSON] (а.с.80). Оцінка суду змісту відносин сторін. Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач отримувачем вказаної послуги, та в межах яких виник спір щодо наявності у позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, права вимагати повернення відповідачем, як боржником, кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди, при цьому у достроковому порядку, а також неустойки. Також суд відзначає, що особливістю кредитних правовідносин є те, що зобов`язання у таких відносинах є подвійним. З однієї сторони, у зобов`язанні з видачі кредитних коштів, кредитором є позичальник, в частині права вимагати видачі кредиту на умовах, передбачених договором, а боржником є банк, в частині виконання обов`язку з видачі кредиту на умовах, передбачених договором. З іншої сторони, у зобов`язанні з повернення виданих кредитних коштів, кредитором є банк, в частині права вимагати повернення кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди, якщо такі передбачені умовами договору, а боржником є позичальник, в частині виконання обов`язку з повернення вказаних платежів. Відтак, право вимоги банку як кредитора, тобто право вимагати повернення кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди, а також штрафу, якщо такі передбачені умовами договору, не може виникнути раніше виконання ним свого обов`язку з видачі кредиту на умовах, передбачених договором. Оцінка суду щодо права. Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. \~ \~ \~ \~Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. \~ \~ \~ \~Із встановлених\~судом обставин\~вбачається,\~що позивач\~та відповідач\~09\~квітня 2014\~року уклали\~саме договір\~про надання\~кредиту.\~При цьому\~банк,взяв\~на себе\~зобовязання надати\~[PERSON]\~кредит у\~сумі 92269\~гривень 94\~копійки шляхом\~безготівкового перерахування\~цих коштів\~на рахунок\~№29095500358725,\~що відкритий\~у ПАТ\~«Альфа-Банк»\~(а.с.4-7). З огляду на положення частини першої статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, а також інших актів цивільного законодавства. Відтак, свій обов`язок з видачі кредиту, банк повинен був виконати саме у спосіб, передбачений договором, зокрема надати [PERSON] кредит у сумі 92269 гривень 94 копійки шляхом безготівкового перерахування цих коштів на рахунок №29095500358725, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», тобто здійснити внутрішньобанківську операцію. В силу положень частини 3 статті Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. А згідно з частиною 3 статті 6 названого закону, порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності саме в банках, встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності. Так, на момент укладення позивачем та відповідачем договору, пунктом 1.4. Глави 1 Розділу І "Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України", затвердженої постановою Правління Національного банку України від 27 грудня 2007 року було передбачено, що банк здійснює кредитні операції відповідно до вимог законодавства України і відображає в бухгалтерському обліку за відповідними рахунками Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 918/9517. При цьому, згідно з пунктами 4 та 5 "Положення про організацію операційної діяльностів банках України", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин): підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку були первинні документи (пункт 4.2.); первинні документи мали бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3.); і саме меморіальні документи застосовувались банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку (пункт 4.6.); інформація, що міститься в первинних документах, систематизувалась в регістрах синтетичного та аналітичного обліку (пункт 5.1.); особові рахунки вважались регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня (пункт 5.4.); а виписки з особових рахунків клієнтів були підтвердженням виконаних за день операцій і призначались для видачі або відсилання клієнту (пункт 5.6.). Таким чином, і на виконання принципу змагальності у цивільному судочинстві, що унормований пунктом 4 частиною 3 статті 2, частиною 3 і 4 статті 12 та розкритий частково у статтях 81 та 82 ЦПК України, які суд застосовує, саме позивач повинен довести суду належними, достовірними та допустими доказами той факт, що він виконав свій обов`язок з надання [PERSON] кредит у сумі 92269 гривень 94 копійки шляхом безготівкового перерахування цих коштів на рахунок №29095500358725, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк». І, з огляду на вказані нормативно-правові положення Національного банку України, такими доказами могли б бути або меморіальні документи щодо перерахування цих коштів на рахунок №29095500358725, оформлені банком відповідно до пунктів 4.10. або 4.11. названого вище положення (вимоги до обов`язкових реквізитів будь-яких первинних документів), або ж виписка по рахунку №29095500358725, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк». Однак банком не надано суду не тільки жодного з цих доказів, а й будь-яких інших належних, достовірних та допустимих доказів, які могли б підтвердити факт виконання свого обов`язку банком у передбаченому договором розмірі та спосіб (а.с.1-105). Суд врахував, що йому було надано виписку по особовим рахункам на 1 аркуші, але її зміст не містить відомостей, які могли б підтвердити зарахування 92269 гривень 94 копійки на рахунок №29095500358725, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.12). Отже, наданий суду доказ, для доведення факту виконання банком свого обов`язку є неналежним. Те саме стосується і розрахунку заборгованості за кредитом на 1 аркушу, що поданий банком суду (а.с.11), оскільки з цих же мотивів, і цей доказ не є належним. При цьому суд врахував, що [PERSON], обставину надання їй кредиту у сумі 92269 гривень 94 копійки шляхом безготівкового перерахування всіх цих коштів на рахунок №29095500358725, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», не визнає. А наявність підстав, які б в силу статті 82 ЦПК України, звільняли позивача від виконання його обов`язку щодо доведення такої обставини, ним не доведено. Положення частини 3 та 4 статті 12 ЦПК України прямо передбачають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Банк, отримав копію заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення із запереченнями щодо відсутності доказів видачі кредиту у відповідності до умов договору, 20 березня 2018 року (а.с.103), а розгляд справи відбувся 25 травня 2018 року. Тобто, позивач мав достатньо часу аби подати докази існування вказаної обставини, але без надання суду будь-яких причин неможливості подання доказів, не подав їх. Тож, з огляду на недоведеність банком факту видачі кредиту у розмірі 92269 гривень 94 копійки шляхом безготівкового перерахування всіх цих коштів на рахунок №29095500358725, суд виходить із того, що позивач не зміг довести цей факт, а ризик, що пов`язаний із невчиненням такої дії, як подання суду доказів цієї обставини, взяв на себе. Тому суд констатує, що за відсутності доказів виконання банком свого обов`язку з видачі кредитних коштів, суд не може погодитись із тим, що у нього в принципі виникло хоча б якесь право вимоги повернення коштів у вигляді кредиту у розмірі 92269 гривень 94 копійки, сплати процентів за його користування, а також комісійної винагороди. Оскільки у цьому випадку, не можливо встановити дату і обсяг виникнення права вимагати повернення того, що не було надано, та співставити їх із заявленими вимогами позову. А недоведеність факту видачі кредитних коштів, особливо їх об`єм, являється окремою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову повністю. Тому, у задоволенні позову слід відмовити. Що стосується самої вимоги, яку позивач просить задовольнити, зокрема стягнути: кредит - 92172 гривні 42 копійки; проценти за користування цими коштами - 20455 гривень 80 копійок; комісійна винагорода - 16165 гривень 68 копійок; та штраф - 1000 гривень, то тут суд виходить з наступного. У договорі, позичач та відповідач домовились про те, що останній, як позичальник, повинен виконувати свій обов`язок з повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та комісійної винагороди шляхом сплати щомісячного платежу (кожного десятого числа, починаючи з 10 травня 2014 року по 10 квітня 2019 року включно) у розмірі 2916 гривень 91 копійка (а за останній місяць - 2916 гривень 54 копійки), готівкою через касу банку чи каси його структурних підрозділів на рахунок №№29095500933980 у ПАТ «Альфа-Банк» та/або шляхом безготівкового перерахування відповідних сум грошових коштів на цей же рахунок. При цьому днем повернення кредиту (чи його частини) та/або сплати процентів за його користування та/чи інших платежів за цим договором вважається день зарахування коштів саме на цей, вказаний, рахунок (а.с.4-7). Як вже вказувалось, в силу положень частини першої статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Тому, для того аби суд міг оцінити обгрунтованість і правильність заявленої банком вимоги, останній повинен був надати суду докази не виконання або ж часткового виконання свого обов`язку відповідачем, як позичальником. А з огляду на означені умови договору та вже вказані нормативно-правові акти, що регулюють діяльність банку, позивач повинен був надати суду первинні документи щодо зарахування коштів на рахунок №29095500933980\~у ПАТ\~«Альфа-Банк» або виписку по цьому рахунку аби суд міг встановити дату, час та розмір грошових коштів, сплачених або взагалі не сплачених саме на рахунок №29095500933980. Оскільки позивач та відповідач у договорі передбачали, що днем повернення кредиту (чи його частини) та/або сплати процентів за його користування та/чи інших платежів за цим договором вважається день зарахування коштів саме на цей, вказаний, рахунок (а.с.4-7). Однак, банком не надано суду не тільки жодного з цих доказів, а й будь-яких інших належних, достовірних та допустимих доказів, які могли б підтвердити факт не виконання або часткового виконання свого обов`язку відповідачем у передбаченому договором час, розмірі та спосіб (а.с.1-105). Суд врахував, що йому було надано виписку по особовим рахункам на 1 аркуші, але її зміст не містить відомостей, які могли б стосуватись саме рахунку №29095500933980, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.12). Тобто вказаний доказ, для доведення факту порушення відповідачем свого обов`язку є неналежним. Те саме стосується і розрахунку заборгованості за кредитом на 1 аркушу, що поданий банком суду (а.с.11), оскільки з цих же мотивів, і цей доказ не є належним. При цьому суд врахував, що [PERSON] розрахунок, здійснений банком не визнає. А наявність підстав, які б в силу статті 82 ЦПК України, звільняли позивача від виконання його обов`язку щодо доведення факту порушення відповідачем свого обов`язку, ним не доведено. Також суд не може не відзначити, що доданий до позову розрахунок заборгованості, хоча і містить нічим не підтверджені відомості про дату та розмір коштів, можливо сплачених відповідачем, навіть сам по собі, він суперечить черговості погашення боргу, що був визначений позивачем та відповідачем у договорі (пункт 17 Розділу 2). При цьому, відомості про розмір та дати сплат грошових коштів не відповідають відомостям, що містяться у наданій суду виписці по рахункам (а.с.12), яка тим не менш, не містить відомостей про дати та розмір сплачених коштів саме по рахунку №29095500933980, що відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», та який сторони договору домовились використовувати для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості. За таких обставин, та з огляду на відсутність у суду належних, достовірних та допустимих доказів кількості, розміру та дат уплати відповідачем грошових коштів на рахунок №29095500933980, суд сприймає розрахунок позивача виключно, як нічим не підтверджене одностороннє припущення про наявність і стан боргу відповідача перед позивачем, а також припущення про те, що заявлена сума боргу може бути стягнута у достроковому порядку. Але, в силу положень частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. Тож з огляду на все вище викладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю. \~ \~ \~ \~В силу положень статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, підстави для розподілу судових витрат - відсутні. \~ \~ \~ \~Отже,

Outcome: dismissed