Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше мобіліті» про захист прав споживача, встановлення факту та визнання договору частково недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.08.2013 року між ним та Відповідачем було укладено Кредитний договір № 50010329, відповідно до якого ним було отримано від відповідача у тимчасове користування грошові кошти в розмірах: кредит - 208 655.46 грн., додатковий кредит - 68 365,45 грн. терміном на 60 місяців з поверненням коштів до 15.08.2018 року. Відповідно до рахунку - фактури №00246311 від 04.03.2015 року відповідач виставив йому рахунок-фактуру на оплату 550,00 грн. штрафу та 39,72 грн. пені в розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми. Вважає такі дії відповідача не правомірними, оскільки попередні оплати ним було здійснено в розмірах понад встановлених графіком погашення платежів. Просить суд визнати, що сума кредиту за кредитним договором №50010329 від 27.08.2013 року укладеним між ним та відповідачем, яка підлягає поверненню до 15.08.2018 року становить 208 655,45 грн.; визнати, що сума додаткового кредиту за кредитним договором №50010329 від 27.08.2013 року укладеним між ним та відповідачем яка підлягає поверненню до 15.08.2018 року становить 68 364,45 грн.; визнати, що повернення суми кредиту за кредитним договором №50010329 від 27.08.2013 року укладеним між ним та відповідачем здійснюється в національній валюті України згідно Графіку погашення кредиту до кредитного договору від 27.08.2013 року з використанням еквіваленту 8,1370 грн./дол. США та сукупна вартість повернутого кредиту не може перевищувати 208 655,45 грн.; визнати, що повернення суми додаткового кредиту за кредитним договором №50010329 від 27.08.2013 року укладеним між ним та відповідачем здійснюється в національній валюті України згідно графіку погашення кредиту до кредитного договору №50010329 від 27.08.2013 року з використанням еквіваленту 8,1370 грн./дол. США та сукупна сума повернутого кредиту не може перевищувати 68 364,45 грн.; визнати недійсним п. 1.3.1 Загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору №50010329 від 27.08.2013 року, укладеного між ним та відповідачем в частині здійснення розрахунку щомісячного платежу по поверненню кредиту та додаткового кредиту згідно графіку погашення кредиту до Кредитного договору від 27.08.2013 року. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги позову свого довірителя, просив суд про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні надав суду письмові заперечення проти позову, в яких заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що 27.08.2013 року між позивачем [PERSON], з однієї сторони, та відповідачем ТОВ "Порше Мобіліті", з другої сторони, був укладений Кредитний договір № 50010329, поручителем за договором є [PERSON] Відповідно до умов Кредитного договору позивачу був наданий кредит у розмірі 208 655,46 грн. зі сплатою 9, 9 % річних строком на 60 місяців та додатковий кредит у розмірі 68 365.45 грн. на тих же умовах. Грошові кошти, що складалися з особистих коштів позивача та наданого кредиту у розмірі 208 655,46 грн. були перераховані на розрахунковий рахунок «Порше Інтер Авто Україна», як оплата за автомобіль Golf VII. Кредитний договір між сторонами складається з Кредитного договору, Графіку погашення кредиту, загальних умов кредитування. Протягом серпня 2013 року - лютого 2015 року позивачем у повному обсязі сплачувалися рахунки-фактури, виставлені відповідачем. Умовами вказаного Кредитного договору передбачено, що усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до п. 1.3 Загальних умов кредитування. Враховуючи те, що кредит було надано відповідачем для придбання позивачем продукції, правовідносини між сторонами регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами України, що містять положення про захист прав споживачів. Позивач у своїх позовних вимогах вказує про те, що відповідач маніпулюючи на власний розсуд п. 1.3.1 Кредитного договору, вважає, що ним не було проведено чергове погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту і фактично намагається витребувати від нього суму кредитних коштів більшу, ніж була надана йому за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов"язків. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із п. 1.1 Загальних умов кредитування Компанія зобов"язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін. Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Відповідно до п. 1.3.1 Договору розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено у гривні на день укладенні кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід"ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті; вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від"ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору (п. 1.3.1). Слід звернути увагу на те, що загальний розмір щомісячного платежу, що підлягає сплаті позивачем у повернення кредитних коштів, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач маніпулюючи на власний розсуд п. 1.3.1 Кредитного договору намагається витребувати від нього суму кредитних коштів більшу, ніж була надана йому, не відповідають дійсності. Крім того, як вбачається з Положень Кредитного договору, сторони погодили, що розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ "Креді Агріколь Банк". Пунктом 1.3.2 Кредитного договору встановлено, що відповідач має право вимагати, щоб платежі у погашення кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку, замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Відповідач повинен повідомити позивача про свій намір щодо такої зміни за 7 робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позивачем. Але, як вбачається з письмових матеріалів справи, протягом строку дії Кредитного договору від 27.08.2013 року розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу ПАТ "Креді Агріколь Банк". Таким чином, умовами Договору чітко встановлено, що при здійсненні розрахунку платежу застосовується курс ПАТ "Креді Агріколь Банк", який був погоджений сторонами. Також слід зазначити, що інформація щодо розміру обмінного курсу долара США до гривні ПАТ "Креді Агріколь Банк" на певну дату є загальнодоступною та дізнатися її можна в будь-якому відділенні банку, на сайті банку чи на сайті відповідача. Що стосується посилань позивача про те, що відповідач порушує вимоги діючого законодавства, визначаючи в графіку суму платежів за Кредитним договором через використання гривневого еквіваленту іноземної валюти, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов"язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов"язання в іноземній валюті. Крім того, частинами 1, 2 статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов"язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов"язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов"язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція викладена також і у відповідних судових рішення, а саме: - у постанові Верховного Суду України по справі № 12/149 від 04.07.2011 року; - у постанові Верховного Суду України по справі № 16/23пд/2011 від 26.12.2011 року; - у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року; - у постанові Верховного Суду України по справі № 910/763/13 від 07.10.2014 року; - в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України від 26.08.2015 року. З наведеного вбачається, що посилання позивача про те, що положення Кредитного договору, якими встановлюється прив"язка гривневого еквіваленту в доларах США є незаконними, оскільки порушують норми чинного законодавства України, є такими, що не відповідають дійсності. Також слід зазначити, що позивач шляхом підписання Кредитного договору погодився з усіма умовами договору, а отже і з валютними ризиками, які виникають через застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку. Але саме при підписанні Договору позивач був попереджений про дані ризики. Так, згідно п. 9.5 Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також, що Позичальник ознайомився з Правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Товариством. Викладена правова позиція також підтверджується і судовою практикою. Так, Верховний Суд України у своєму рішенні від 20.10.2010 року зазначив: "Посилання суду на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним також є помилковим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов"язані під час укладання Кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов"язань за Кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України "Про захист прав споживачів" і виконана банком перед укладанням ос пореного позивачем Кредитного договору." Крім того, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Отже сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину, і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Враховуючи викладене, вимоги діючого законодавства, судову практику усі валютні ризики зростання/коливання курсу іноземної валюти покладаються на сторони та не є підставою для розірвання кредитного договору та визнання окремих його положень недійсними. Що стосується повноважень відповідача провадити господарську діяльність з надання фінансових послуг з кредитну фізичних та юридичних осіб відповідно до вимог чинного законодавства, то судом встановлено наступне. Відповідно до ст.. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" одним із видів фінансових послуг визначено послугу із надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без розмежування такої послуги залежно від того, чи є такі кошти власними чи залученими. Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону кредитною установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов"язані з наданням фінансових послуг. Як вбачається з письмових доказів по справі, відповідач правомірно, не порушуючи норми чинного законодавства України, надає фінансові послуги з кредитування фізичних та юридичних осіб в установленому законодавством порядку. Крім того, відповідач має статус фінансової установи, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Так, відповідно до ст. 6 Розділу І Положення "Про Державний реєстр фінансових установ" юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Згідно із ст. 7 Розділу І Положення документом, що підтверджує статус фінансової установи є Свідоцтво. Стаття 8 Розділу І Положення містить положення про те, що Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Як встановлено судом, 02.07.2009 року було прийнято розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про схвалення рішення про видачу Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи - ТОВ "Порше Мобіліті". Відповідно до п. 1.3 Розділу І Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 року № 4802 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами" діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права, не потребує отримання ліцензії. Таким чином, на підставі вищевказаного відповідач, набувши статусу кредитної установи відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року за реєстраційним номером 16102366, має право провадити діяльність з надання фінансових кредитів відповідно до Статуту юридичної особи, Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, а також чинного законодавства України, зокрема Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 року № 41 (у редакції Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 року № 4368), а також Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 року № 4802 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами". Окрім цього, згідно із ч. 3, 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" уповноважені банки та інші фінансові установи, національний оператор поштового зв"язку, що одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення операцій, пов"язаних з торгівлею іноземною валютою, мають право відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. При цьому в своєму листі № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" Національний банк України у зв"язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Однак, враховуючи те, що відповідач в межах своєї діяльності не відкриває на території України пункти обміну іноземних валют, не надає та не одержує кредити в іноземній валюті, він має право здійснювати свою діяльність з надання фінансових кредитів без отримання генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що Кредитний договір укладений між сторонами в рамках чинного законодавства України, а тому підстав для визнання недійсними окремих його пунктів немає. Що стосується посилання позивача на порушення положень Закону України "Про захист прав споживачів", то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону, суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності передбачає добросовісну, належну поведінку при виникненні та виконанні зобов"язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов"язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб"єктів зобов"язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов"язання та не порушення прав інших осіб. Принцип справедливості передбачає таку поведінку кожної із сторін зобов"язання по відношенню до своїх прав і обов"язків, яка б виключала необ"єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов"язання стосовно одна одної. Як вбачається з письмових матеріалів справи, при укладенні Кредитного договору від 27.08.2013 року відповідачем було дотримано принцип добросовісності та положення Кредитного договору відповідають принципам справедливості та нормам діючого законодавства України, зважаючи на викладене у п. 1.3, 1.3.1 Загальних умов кредитування. Таким чином, коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. Крім того, твердження позивача щодо того, що умов Кредитного договору в частині застосування еквівалентів в іноземній валюті при розрахунках за Кредитним договором є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків сторін, а саме, що порушують співвідношення майнових інтересів позивача і відповідача, так як відповідачу було повернуто значно більше, ніж домовлено, та позбавить позивача того, на що він розраховував, не відповідає дійсності, оскільки сторони погоджуються, що кошти у повернення Кредиту відображають справедливу вартість Кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено Сторонами у Кредитному договорі; а також при здійсненні розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від"ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями. Крім того, положення Кредитного договору не мають таких ознак несправедливих умов договору як надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, встановлення жорстких обов"язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, оскільки відповідно до п. 1.1 Загальних умов кредитування позивач та відповідач погодили, що відповідач зобов"язується надати позивачу кредит у сумі, визначеній у Кредитному договорі, в українських гривнях. Факт отримання кредиту позивачем не заперечується. Також слід зазначити, що жодна з умов Кредитного договору не передбачає можливості відповідача змінювати умови договору на власний розсуд. Таким чином, твердження позивача про те, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків сторін, не відповідає дійсності. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову немає, зважаючи на те, що умов договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти не є підставою для розірвання договору; положення Кредитного договору відповідають вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Що стосується заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат, то слід зазначити наступне. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Пунктами 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 року № 10 визначено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавати, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов"язаних із наданням правової допомоги у конкретній справи (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Таким чином, до складу витрат, пов"язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці представника позивача, а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги (зокрема, витрати, пов"язані із виконанням процесуальних дій по справі, наприклад, збір доказів, копіювання, поштові витрати). Як вбачається з письмових матеріалів справи, між відповідачем та ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" 15.10.2010 року був укладений Договір про надання юридичних послуг. 09.01.2013 року між вказаними сторонами була укладена Додаткова угода № 8 до Договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15.10.2010 року. 22.04.2015 року між відповідачем та ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" була укладена Додаткова угода № 135 до Договору про надання юридичних послуг від 15.10.2010 року, відповідно до якої предметом угоди є надання юридичних послуг стосовно справи за позовом [PERSON] На підставі рахунку-фактури № 207 від 23.04.2015 року відповідачем було здійснено оплату наданих послуг у розмірі 10000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 30.04.2015 року. 23.04.2015 року був складений Акт № 208 до Договору про надання юридичних послуг, відповідно до якого виконавцем було надано юридично-консультаційні послуги у справі за позовом [PERSON], в тому числі представництво інтересів Замовника і підготовка юридичних документів. Також Актом визначено, що послуги надані у повному обсязі, а також у повній відповідності до умов Договору. Як вбачається з письмових матеріалів справи, у розгляді справи приймали участь представники відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які діяли на підставі довіреностей від 02.04.2015 року, виданої ТОВ "Порше Мобіліті". Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром. При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а адміністративних справах - суб"єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Під час розгляду справи представниками відповідача не було надано жодних належних доказів відповідності понесених відповідачем витрат складності, обсягу та характеру наданих юридичних послуг. Крім того, предметом Додаткової угоди № 135 є надання послуг на стадіях розгляду справи судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Але під час розгляду справи представниками відповідача не було надано доказів того, що представники ТОВ "Юридична фірма Вернер" надавали будь-які юридичні послуги при розгляді справи судом, оскільки довіреність на представників відповідача була видана відповідачем, як на фізичних осіб. Також слід зазначити, що Договір про надання юридичних послуг від 15.10.2010 року був укладений відповідачем з ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери", а Додаткова угода № 135 та всі наступні документи були укладені з ТОВ "Юридична фірма Вернер", але будь-яких доказів на підтвердження того, що це одна й та сама юридична фірма суду надано не було. Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed