Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

25 серпня 2011 року прокуратура Київського району м. Одеси звернулась до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовом, в якому просила визнати право власності на 8/10000 частин будівель санаторія ім. Горького, розташованих в м.Одесі по вул. Фонтанська дорога 165 за державою в особі Фонду державного майна України; вилучити у громадянина [PERSON] 8/10000 частин будівель санаторія ім.. Горького розташованих в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога 165 та передати зазначене майно Фонду державного майна України. Звертаючись до суду з даним позовом, заступник прокурора посилався на те, що 8 квітня 2004 року між ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (продавець) та Закритим акціонерний товариством лікувально-оздоровчих закладів України «Укрпрофоздоровниця» (покупець) у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу № 5113167/2004-12-а. На підставі зазначеного договору, який є нікчемним, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» в подальшому, як власник здійснила відчуження спірного майна. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. В судовому засіданні представник прокуратури [PERSON] та представник Фонду державного майна України [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладання не заявляв. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши представника прокуратури, оглянувши матеріали по справі, вважає що поданий позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що у відповідності до постанови Ради Міністрів охорони здоров'я УРСР від 23 квітня 1960 року № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати МОЗ УРСР зобов'язані було передати у строк до 1 травня 1960 року УРРП з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно п.2 вказаної Постанови майно передавалося профспілковим організаціям у віддання. Після розпаду СРСР правонаступником УРРП стала Рада ФНПУ, правонаступником якої, в совою чергу, є ФПУ. Рішенням Київської районної адміністрації м. Одеси від 03 березня 2003 року №2630324100010059 було зареєстровано ДП "Клінічний санаторій ім. Горького" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", яке є правонаступником Одеського дочірнього підприємства Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Відповідно до загальних положень ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є правонаступником Української ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників ФПУ та Фонду соцстраху. При цьому частка майна ФПУ, переданого у статутний фонд ЗАТ, становить 92,92% розміру статутного фонду. 08 квітня 2004 року між ДП "Клінічний санаторій ім. Горького" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (продавець) та ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (покупцем) було укладено в простій письмовій формі Договір купівлі-продажу № 5113167/2004-12-а, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю будівлі і споруди, що розташовані в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога,165 Згідно умов зазначеного договору продавець зобов'язується передати покупцю майно: будівлю їдальні (літера Т), резервуар для води на 100 кв.м. (літер III), електропідстанцію (літера IV), танцювальний майданчик (літер II), зовнішню тепломережу 124 п.м., мережу водопроводу 168 п.м., систему водовідведення 112 п.м., асфальтове покриття 330 кв.м., одноповерхові будівлі жилі літери Х,Ц,У1,У2,УЗ,У4,У5,Ц1,Ц2,И, яке розташоване в м. Одеса, Фонтанська дорога, 165. Відповідно до приписів ст.ст. 4,10,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституції України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно приписів ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до приписів ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже договір купівлі-продажу нерухомого майна від 08 квітня 2004 року №5113167/2004- 12-а укладено в письмовій формі без нотаріального посвідчення та відповідно до вищенаведених норм Цивільного кодексу України є нікчемним з моменту його вчинення та відповідно до приписів ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків. Таким чином, всі цивільно-правові угоди, які в подальшому укладені щодо спірного майна є нікчемними і не створюють за собою юридичних наслідків. Так в подальшому між ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» та TOB «МАРС» укладено договір купівлі продажу 179/1000 частини будівель санаторію ім. Горького, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога,165. На підставі даного договору 20.05.2004 року в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» за №5837914 за TOB «МАРС» зареєстровано право власності на 179/1000 частин будівель санаторію ім.Горького. В подальшому TOB «МАРС» на підставі договору дарування від 06.08.2004 року №10686, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], подарувало громадянину [PERSON] 8/1000 частин будівель санаторія їм. Горького. Згодом, 16 лютого 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування, реєстраційний № 260, відповідно до мов якого [PERSON] безоплатно передає у власність (дарує), а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли в дар в рівних частках кожний 8/1000 частин будівель санаторія ім.. Горького, що знаходиться в місті Одеса, вул.. Фонтанська дорога буд. 165. Постановою Верховної ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на територію республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна. У відповідності до ст. 1 Закону України від 10 вересня 1991 року № 1540-Х11 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України", майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. Згідно зі ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 p. № 2558-XU, Фонд держмайна здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. З огляду на викладене, майно передане до статутного фонду ЗАТ, є державною власністю. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Таким чином, приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати не лише саме майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, на що він сам не має права. Якщо продавець товару (майна) не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б засвідчували неможливість витребувати спірне майно. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦПК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-136цс12). Враховуючи, що матеріалами справи встановлено, що майно від держави вибуло внаслідок нікчемного правочину, оскільки правочин суперечить ст.657 ЦК України, так як нотаріально не був посвідчений та в подальшому неодноразово спірне майно було відчужено, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Таким чином, при відчуженні спірного об'єкту нерухомості були порушені інтереси держави в особі ФДМУ, як органу на який покладено обов'язок щодо розпорядження державним майном в даному випадку. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання права власності на спірний об'єкт є зайвими, оскільки відповідно до вищезазначених положень Закону України майно передане до статутного фонду ЗАТ, є державною власністю та додаткового підтвердження не потребує. Набуття права власності за рішенням виконавчого комітету № 635 від 20.10.2000 року за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не є підставою для відмови в заявлених вимогах, так як відсутні будь-які докази, які б засвідчували перехід спірного майна з державної власності в комунальну, відповідно до яких виконавчий комітет Одеської міської ради мав повноваження щодо розпорядження цим майном. У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.121 Конституції України представництво інтересів держави в суді покладається на органи прокуратури України. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що позов заступника прокурора Київського району м.Одеси в інтересах Фонду державного майна України обґрунтований, заявлений відповідно до чинного законодавства, а від так підлягає частковому задоволенню та необхідно витребувати у громадянина [PERSON] на користь Фонду Державного майна України 8/10000 частин будівель санаторію імені Горького, що знаходиться в м. Одесі по вулиці Фонтанська дорога 165. На підставі викладеного,

Outcome: partial