Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути на її користь з відповідача заборгованість за договором про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення від 25.04.2016 р. у розмірі 60144 грн., що складається з суми боргу в розмірі 11200 грн., пені в розмірі 9744 грн. та штрафу в розмірі 39200 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначила, що 25 квітня 2016 року було укладено договір про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення між нею, позивачем, як виконавцем та відповідачем, як замовником про надання послуг останньому загальною вартістю 56000 грн. - з виготовлення, поставки та монтажу меблів, за яким позивач виконала свої зобов»язання надала вказані послуги, а відповідач свої зобов"язання за вказаним договором у повному обсязі не виконав - сплатив позивачу лише суму 44800 грн., а решту в сумі 11200 грн. - не сплатив (всупереч умовам договору, в тому числі, передбаченим п.4.2.4) у зв"язку з чим та відповідно до умов вказаного договору заборгованість відповідача перед позивачем станом на 16 листопада 2016 року складається з суми вказаного боргу в розмірі 11200 грн., пені в розмірі 9744 грн. та штрафу в розмірі 39200 грн. У письмовій заяві представник позивача підтримала позовні вимоги та їх обгрунтування. Просила позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в тому числі, копії: вищевказаного договору, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 25 квітня 2016 року було укладено договір про надання послуг з виготовлення та поставки меблів на замовлення між позивачем, як виконавцем та замовником, який у вказаному договорі визначений як "[PERSON]", щодо надання послуг останньому загальною вартістю 56000 грн. - з виготовлення, поставки та монтажу меблів. При цьому, згідно з актом виконаних робіт від 25 липня 2017 року (підписаним як виконавцем так і замовником а.с.17), складеним згідно із договором від 25 квітня 2016 року - Виконавець надав, а вказаний Замовник прийняв згідно даного акту наступні послуги: виготовлення меблів за замовленням Замовника (згідно п.1.1. Договору); поставка меблів (згідно Договору). Крім того, згідно з актом виконаних робіт від 28 липня 2017 року (а.с.18), підписаним виконавцем - Фізичною особою-підприємцем [PERSON], згідно із договором від 25 квітня 2016 року: Виконавець підтверджує факт отримання від Замовника оплати за монтаж меблів передбачену п.4.2.4. Договору; В разі, якщо у Замовника є заборгованість щодо оплати перед виконавцем, сума заборгованості вказується на звороті Акту; Підписанням даного Акту сторони стверджують, що претензій одне до одного на даному етапі надання послуг по Договору не мають. При цьому, це був останній етап, в тому числі, щодо оплати вказаних послуг по вказаному Договору згідно зі змістом п.4.2.4. Договору, враховуючи зазначення умови щодо оплати решти саме на цьому етапі. При цьому, на звороті Акту відсутній запис щодо наявності у Замовника заборгованості щодо оплати перед виконавцем (а.с.18зв.). Відповідно до вимог п.3) ч.1 ст.208 ЦК України - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 п.3 ст.202 ЦК України - односторонній правочин може створювати обов"язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Відповідно до положень ст.629 ЦК України, договір є обов»язковим для виконання сторонами. З положень ст.ст.526, 530 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Враховуючи викладене, що вимоги щодо стягнення неустойки є похідними, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити, оскільки стороною позивача не доведено порушення відповідачем зобов"язнь за вказаним договором. Крім того, судом враховано, що вказаний договір був укладений між позивачем, як виконавцем з замовником, який у вказаному договорі визначений як "[PERSON]", при цьому, згідно з останньою редакцією позову (а.с.48-51) - відповідачем по справі було визначено [PERSON], при цьому, позивачем не надано доказів щодо наявності зобов"язань у [PERSON] перед позивачем. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом виключно свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed