Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 152661,20 грн. та сплачений ним судовий збір у розмірі 1526,70 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працював на ПрАТ «Рівнеазот». Наказом №933-ВК від 28.03.2017 р. його звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (ст. 38 КЗпП). При звільненні з роботи йому не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Згідно судового наказу від 22.12.2017 року у справі №569/19472/17, який виданий Рівненським міським судом, з відповідача на його користь стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 35 694 грн. 43 коп. (тридцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто чотири грн. 43 коп.) Згідно рішення Рівненського міського суду від 30.03.2018 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 87 992 грн., 22 коп. На момент подачі даного позову заробітна плата позивачу не виплачена. Враховуючи, що на час звільнення нарахована при звільненні заробітна плата не виплачена, ПрАТ« Рівнеазот» зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 02.04.2018 р. по 26.12 .2019 року, в розмірі 152661,20 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Поляк І.В. подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає безпідставною і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому просить зменшити заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3000,00 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів та посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов`язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. [PERSON] працював на ПрАТ «Рівнеазот». Наказом №933-ВК від 28.03.2017 року його звільнено за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (ст. 38 КЗпП). При звільненні з роботи йому не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. Згідно судового наказу від 22.12.2017 року у справі №569/19472/17, який виданий Рівненським міським судом, з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON] стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 35 694 грн. 43 коп. Згідно рішення Рівненського міського суду від 30.03.2018 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 87 992 грн. 22 коп. Вказані обставини представником відповідача не заперечуються, про що свідчить відзив відповідача на позовну заяву. З позову вбачається, що жодне з рішень не виконане. Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.47, частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Так, вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнні стосуються періоду з 02.04.2018 року по 26.12.2019 року. За таких обставин та враховуючи те, що мало місце невиконання судових рішень, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2018 року по 26.12.2019 року, що становить 432 робочих днів. Період затримки розрахунку з позивачем складає: з 02.04.2018 року по 26.12.2019 року включно, заборгованість становить 152661,20 грн. з розрахунку 432 робочих днів (період затримки) х 353,3824 грн. (середньоденна зарплата з розрахунку 44,1728 середньогодинна зарплата х 8 год./день) = 152661,20 грн. Як роз"яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на указані положення закону та установлені обставини справи, суд критично відноситься до заперечення представником ПрАТ "Рівнеазот" вини у невиплаті позивачеві заборгованості по заробітній платі у день звільнення, оскільки товариством не було вжито заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками. Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум. Зі змісту відзиву ПрАТ "Рівнеазот" вбачається, що підприємство частково визнає указану заборгованість з посиланням на те, що суми, які вимагає позивач не є співмірними із сумами, які перед ним заборгував відповідач, та жодним чином необґрунтовані. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року по справі №461/6803/16-й: «Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України є правом суду, а не обов`язком, яке залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: -наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем; -та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Так, суд прийшов до висновку, що визначені у ч.2 ст. 117 КЗпП України підстави для зменшення судом розміру середнього заробітку - відсутні, оскільки відсутні будь які спори між позивачем та ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» з приводу розміру та щодо того, коли належні до виплат йому суми повинні бути сплачені роботодавцем. Так, згідно довідки про середню заробітну плату № 2941 від 08.12.2017 р. - [PERSON] належали до виплати 35694,53 грн. Із вказаною довідкою (та її змісту), виданою ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», він був згідний, а отже спір щодо розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення відсутній. Також, судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2017 року по справі №569/19472/17 стягнуто вказану належну позивачу суму. З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Рівнеазот» вказаний судовий наказ не оскаржувався. Вказаним судовим рішенням (наказом) повністю (а не частково) задоволені вимоги [PERSON] до ПрАТ «Рівнеазот», що також свідчить про не можливість зменшення середнього заробітку та застосування принципу співмірності судом. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити та стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 152661,20 грн. (суми визначені без утримання податку та інших обов"язкових платежів). Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред"явленні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, сплатив судовий збір у розмірі 1526,70 грн, на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1526,70 грн.

Outcome: approved