Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 14 липня 2012 року біля 03 год. ночі [PERSON], [PERSON], перебуваючи в приміщенні кафе-бару "[INFO]", розташованого по [ADDRESS], в ході словесної суперечки між сторонами, умисно нанесли тілесні ушкодження [PERSON] у вигляді крововиливу волосяної частини голови, синців обличчя і спини, які висновком судово-медичної експертизи №125 від 15.08.2013 року по ступеню тяжкості віднесені до легких тілесних ушкоджень. За вказане злочинне діяння відповідачі були притягнуті до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України. 12 вересня 2014 року кримінальне провадження про обвинувачення відповідачів у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України Томашпільським районним судом закрито у зв'язку із закінченням строків давності. Таким чином, відповідачі вважаються винними у скоєнні злочину і повинні відшкодувати завдану їх злочинними діями майнову та моральну шкоду. Зазначає, що вказаними злочинними діями їй заподіяна майнова шкода у розмірі 1845 грн. 7 коп., яка полягає у придбанні ліків та медикаментів на лікування, а також у послугах транспорту до м. Вінниці та Ямпільського районного суду, 6914 грн. за втрачений під час бійки золотий ланцюжок та моральна шкода у розмірі 10 тис. грн, яка полягає у спричиненні фізичного болю, душевних стражданнях, виникненні не хворобливих розладів психіки, переживанні через ушкоджене здоров'я та його негативні наслідки, порушенні звичних життєвих зв"язків через неможливість продовження активного громадського та особистого життя, вимушеному пропуску занять за місцем навчання і настанні інших негативних наслідків викликаних неодноразовими явками до суду, приниженні честі і гідності, які виразилися в тому, що протягом більше двох років відповідачі не визнавали своєї вини і, крім того, безпідставно обвинувачували її у нанесенні їм тілесних ушкоджень. У зв'язку із відмовою відповідачів добровільно відшкодувати завдану їй майнову та моральну шкоду, вона вимушена звертатися до суду із даним позовом. Просить стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на свою користь заподіяну внаслідок злочину майнову шкоду у розмірі 8759,07 грн., моральну шкоду у розмірі по 5000 грн. з кожної із відповідачок та судові витрати у справі, які полягають у оплаті послуг адвоката у розмірі 15942,30 грн. та сплаченого судового збору у сумі 243,60 грн. В судовому засіданні представник позивачки за угодою, адвокат [PERSON] позов підтримав із наведених у позовній заяві підстав та доданих до неї доповнень, просить суд їх задовольнити. Розмір понесених позивачкою судових витрат по справі, які полягають в оплаті його послуг у сумі 15942,30 грн., включає у себе й судові витрати понесені у кримінальному провадженні та судові витрати у даному провадженні згідно до доданих ним актів виконаних робіт та квитанції про їх сплату. Приймаючи участь в судовому засіданні 28.01.2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON], а також їх представник, адвокат [PERSON] позов не визнали, просять відмовити у його задоволенні. Так, заперечуючи проти позову, представник відповідачів, адвокат [PERSON] зазначив, що позивачкою та її представником, адвокатом [PERSON] не надано доказів заподіяння відповідачами матеріальної шкоди. Так, в обґрунтування вимог про стягнення 1102 грн. витрат на лікування, позивачка надала листок лікарських призначень, який не містить підписів лікаря і медсестри, що викликає сумнів у прийнятті ліків. Надані довідки про кількість і вартість ліків не підкріплені фінансовими чеками про їх придбання, а надані чеки на придбання ліків, які містяться на а.с. 10 справи, не відповідають найменуванням ліків, які призначались лікарем. В обґрунтування витрат у сумі 262,93 грн. на реоенцефалогічне обстеження надано копію договору страхування, який не може бути визнаний судом належним і допустимим доказом у справі. Відповідачам у кримінальному провадженні не пред"являлося обвинувачення щодо втрати позивачкою золотого ланцюжка, а відтак у стягненні з відповідачів 6194 грн. його вартості повинно бути відмовлено. Не підлягають задоволенню й позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, так як позивачкою не обґрунтовано, якими протиправними діями відповідачів її заподіяно, у чому полягає остання та не зазначено, з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи розмір відшкодування у сумі 10000 грн. Не підлягають задоволенню позовні вимоги й про стягнення витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні, оскільки правова допомога у кримінальному провадженні стягується відповідно до вимог КПК України, а отже не підлягають застосуванню норми ст.ст. 79,84,88 ЦПК України. Оскільки, у задоволенні позову повинно бути відмовлено в повному обсязі, що є підставою й для відмови в задоволенні вимог в частині стягнення судових витрат у справі, які полягають у оплаті послуг адвоката у розмірі 15942,30 грн., натомість з позивачки на користь відповідачів підлягають стягненню понесені ними судові витрати за надання правової допомоги у розмірі по 6000 грн. кожній. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 12.09.2014 року [PERSON], [PERSON] визнані винними у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та нанесенні 14.07.2012 року [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень, але були звільнені від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності (а.с.2-3). Зі змісту цієї постанови вбачається та судом установлено, що 14 липня 2012 року біля 03 год. ночі [PERSON], [PERSON], перебуваючи в приміщенні кафе-бару "[INFO]", яке належить на праві приватної власності ПП [PERSON], що розташоване в [ADDRESS], в ході виниклої словесної суперечки, умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, нанесли [PERSON] декілька ударів руками і ногами по голові та тулубу кожна, чим заподіяли потерпілій тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. У зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями [PERSON] з 15 по 31 липня 2012 року та з 01 по 08 серпня 2012 року перебувала на стаціонарному лікуванні відповідно травматологічного та терапевтичного відділень Томашпільської ЦРЛ (а.с.6, 8, а також а.с. 14,15 оглянутого в судовому засіданні т.1 кримінального провадження №1-кп/146/92/14). Окрім того, з приводу отриманих тілесних ушкоджень [PERSON] лікарем-невропатологом Томашпільської ЦРЛ [PERSON] 27.07.2012 року направлялася на консультаційне обстеження в Вінницьку психоневрологічну лікарню ім. Ющенка (а.с.59), яке проходила 30.07.2012 року у вищезазначеному лікувальному закладі із застосуванням реоенцефалографічного обстеження, що стверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження №1-кп/146/92/14 за обвинуваченням [PERSON], [PERSON] за ст. 125 ч.1 КК України (т.1 а.с.16-19). Також отримання [PERSON] зазначених тілесних ушкоджень підтверджується актом медичного обстеження №114 від 15.07.2012 року (т.1 а.с. 52 кримінального провадження), висновком судово-медичної експертизи №125 від 15.08.2013 року (а.с.4-5), консультативним висновком КЗ "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка, висновком комп'ютерної томографії (т.1 а.с. 16-19 кримінального провадження). Згідно довідок КП "Томашпільська міжлікарняна аптека" [PERSON] було придбано за власні кошти ліки та вироби медичного призначення для проведення лікування в травматологічному та терапевтичному відділеннях Томашпільської ЦРЛ на суму 637,05 грн. (а.с.7,9; а.с. 109 т.1 кримінального провадження). Відповідно до 17-ти фіскальних чеків та розрахункових квитанцій виданих в період з 16.07.2012 року по 06.08.2012 року, тобто під час перебування потерпілої на стаціонарному лікуванні в Томашпільській ЦРЛ, нею через аптечні заклади, а саме КП "Томашпільська міжлікарняна аптека" та СПД [PERSON] придбано за власні кошти ліки на загальну суму 456,36 грн.(а.с. 44,45). Відповідно до розрахункової квитанції №344620 від 30.07.2012 року та фіскальних чеків ПП "Конекс" аптечного пункту м. Вінниці від 30.07.2012 року [PERSON] за власні кошти оплачено витрати на проведення реоенцефологічного обстеження в сумі 200 грн., оформленого договором добровільного медичного страхування укладеного з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", в особі директора Подільського регіонального страхового центру [PERSON] та [PERSON], а також 62 грн.85 коп. на придбання ліків "Сонопакс" та "Сепофен" (а.с.11). Як убачається з матеріалів справи, послуги транспорту позивачки для проходження консультації в лікаря-невролога Вінницької психоневрологічної лікарні ім. Ющенка до м. Вінниці із смт. Вапнярка та із м. Вінниці до смт. Вапнярка склали 127,80 грн., що стверджується чотирма пасажирськими квитками (фіскальними чеками) від 30.07.2012 року, вартістю по 31,95 грн. кожний (а.с. 12). При цьому, обґрунтовуючи наявність чотирьох фіскальних чеків, представник позивачки, адвокат [PERSON] зіслався на ту обставину, що позивачка, в зв"язку з станом здоров"я їздила в обласну лікарню в супроводі своєї матері. Як уже зазначалися вище, суд своєю ухвалою від 12.09.2014 року, звільняючи [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України з підстав, передбачених ч.4 ст. 49 КК України, а [PERSON], крім того й на підставі ст. 106 КК України, тобто в зв"язку із закінченням строків давності та, закриваючи провадження, одночасно залишив без розгляду й заявлений [PERSON] цивільний позов у кримінальному провадженні, роз"яснивши при цьому її право пред"явити позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної злочином в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За положеннями ст. ст. 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча і його вина, причинний зв"язок між протиправною дією і негативними наслідками. У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Оскільки вироку в кримінальному провадженні, що набрав законної сили, постановлено не було, тому згідно зі ст. 57, ч. 4 ст. 61, ст. 212 ЦПК України докази, набуті у кримінальному провадженні, оцінюються на рівні з іншими доказами у справі. Як убачається з ухвали суду від 12.09.2014 року, якою [PERSON], [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, своє рішення суд мотивував тим, що згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" №12 від 23 грудня 2005 року при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також умови та підстави звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити у визначеному КПК порядку відповідне рішення. Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави. Тобто питання про звільнення від кримінальної відповідальності, виходячи з аналізу змісту ч. 1 ст. 49 КК України, можливе за умови встановлення, що особа щодо якої застосовується ця норма дійсно вчинила злочин, але з дня вчинення нею злочину минули певні строки. Під час розгляду клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності із застосуванням строків давності, обвинувачені повністю визнали вину в інкримінованому їм злочині, що дало суду підстави дійти висновку, що діяння, в якому обвинувачувалися [PERSON] та [PERSON], дійсно мало місце, що воно містить склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та наявні правові підстави, передбачені ст.49 КК України, а щодо [PERSON] й ст. 106 КК України, для їх звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення цього діяння у зв"язку із закінченням строків давності із закриттям провадження у справі. Таким чином, суд уважає доведеним факт спричинення потерпілій шкоди, протиправність дій заподіювачів (відповідачів) і їх вину, причинний зв"язок між протиправними діями відповідачів і негативними наслідками в зв"язку з ушкодженням здоров"я потерпілої. При цьому, суд не погоджується з твердженнями представника відповідачів, адвоката [PERSON], що позивачкою та її представником, адвокатом [PERSON] не надано доказів заподіяння відповідачами матеріальної шкоди і моральної шкоди, а у їх обґрунтування ними надано не належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. ст. 57-59 ЦПК України. Крім того, надані позивачкою докази про понесені витрати на лікування, на думку представника відповідачів, слід вважати такими, що не встановлюють фактичні обставини справи таким чином, щоб це виключало право на безоплатне отримання позивачкою у державних та комунальних закладах охорони здоров'я медичної допомоги. Тобто, на думку представника відповідачів, зазначені у позові витрати на лікування позивачки має нести лікувальний заклад, а не відповідачі. Ці твердження представника відповідачів спростовуються наданими позивачкою довідками КП "Томашпільська міжлікарняна аптека", фіскальними чеками та розрахунковими квитанціями СПД [PERSON], КП "Томашпільська міжлікарняна аптека", ПП "Конекс" аптечного кіоску м. Вінниця, ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно яких [PERSON] було придбано за власні кошти ліки та вироби медичного призначення для проведення лікування в травматологічному та терапевтичному відділеннях Томашпільської ЦРЛ на суму 1102,41 грн., витрати на проведення реоенцефологічного обстеження в Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. акад. Ющенка склали 262,85 грн., а згідно наданих фіскальних чеків на послуги транспорту, пов"язаних з поїздкою позивачки в м. Вінницю із смт. Вапнярка склали 127,80 грн. При цьому, суд погоджується з доводами представника позивачки, що у зв"язку із встановленням його довірительці діагнозу: "струс головного мозку", позивачка була вимушена їхати на консультацію в м. Вінницю в супроводі своєї матері. Таким чином, загальні витрати на лікування та користування в зв"язку з цим послугами автотранспорту склали 1494,05 грн. Підстав згідно ст. ст. 57-59 ЦПК України вважати ці докази неналежними та недопустимими щодо завдання шкоди внаслідок скоєння злочину, суд не вбачає. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди в частині заявлених позовних вимог щодо втрати позивачкою під час бійки золотого ланцюжка вартістю 6914 грн., то в цій частині заявлених вимог повинно бути відмовлено, так як згідно пред"явленого [PERSON] і [PERSON] обвинувачення в кримінальному провадженні, таке обвинувачення їм не пред"являлось, доказів протилежного під час провадження у цивільній справі позивачкою суду не надано, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно позивачці ушкодженням здоров"я, що призвело до душевних страждань, виникненні не хворобливих розладів психіки, переживань через ушкоджене здоров'я та його негативні наслідки, порушенні звичних життєвих зв"язків, необхідністю лікування та, виходячи з принципу розумності і достатності, матеріального становища відповідачів, суд дійшов висновку про визначення розміру цього відшкодування у сумі по 2500 грн. із кожної відповідачки, а не 5000 грн. як про це зазначено у позові. Вирішуючи питання у частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд уважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правова допомога по кримінальній справі стягується відповідно до вимог КПК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка поряд із стягненням судових витрат у даному провадженні, обґрунтовувала свої вимоги у частині стягнення витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні, з посиланням на ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України, які регулюють відшкодування витрат на правову допомогу у цивільній справі. При цьому, представником позивачки, адвокатом [PERSON] надано суду квитанцію від 23.02.2015 року про оплату [PERSON] витрат на правову допомогу у сумі 15942,30 грн. (а.с. 26), а також акти виконаних робіт у кримінальному та цивільному провадженні відповідно до якого (останнього) загальний час надання правової допомоги становить 16 год., серед яких 7 год. прийняття участі в судових засіданнях (а.с. 68). Разом з тим, як убачається з журналів судових засідань (а.с.17,37-38,46-47,50-51,54,56,63,69) участь адвоката [PERSON] в судових засіданнях склала 1 год. 50 хв., тобто майже 2 год., а не 7 як про це зазначено в акті виконаних робіт. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і зазначено, що граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Врахувавши зазначені вимоги, суд дійшов висновку що витрати на правовову допомогу понесені позивачкою у даному провадженні складають 4384,80 грн. (1218х9х40%=4384,80) Таким чином, граничний розмір компенсації витрат на провову допомогу, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки становить 4384,80 грн. В той же час є безпідставними твердження представника відповідачів про покладення обов"язку на позивачку [PERSON] про відшкодування витрат понесених відповідачами у справі за надання правової допомоги у розмірі по 6000 грн. на користь кожної. Як убачається з квитанції виданої на ім"я [PERSON] 03.02.2015 року нею оплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. при поданні доповнень до позовної заяви, а саме щодо стягнення заподіяної злочином моральної шкоди (а.с.42). Вирішуючи спір, суд враховує й ту обставину, що згідно із ч. 2 ст. 32 ЦПК України участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох відповідачів; права і обов'язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов'язки. Тобто співвідповідачами можуть бути ті особи, які пов'язані між собою спільним обов'язком, а характер спірних правовідносин повинен бути таким, що питання про права та обов'язки однієї особи неможливо вирішити без залучення до участі у справі іншої особи цих відносин. Як убачається з матеріалів справи, обираючи спосіб захисту порушених своїх прав, [PERSON] обрала обов"язкову форму співучасті, пред"явивши позов як до [PERSON], так і до [PERSON], в зв"язку з чим суд дійшов висновку, що відповідно до ч.2 ст. 1190 ЦК України, і це вбачається із змісту позовної заяви, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди, слід визначити відповідальність відповідачів, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини, які є рівними, тобто по ? частині заподіяної злочином матеріальної і моральної шкоди.

Outcome: partial