Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

12.08.2020 позивачка звернулась до суду і вказаною позовною заявою, за змістом якої просить: встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2009 року по 09.10.2017, поділити спільно нажите майно, що знаходиться в спільній сумісній власності колишнього подружжя таким чином: 1) [PERSON] виділити: Телевізор «Самсунг», вартістю 33 848,00 гривень, музичний центр, вартістю 1 701,70 гривень, електродуховку «Самсунг», вартістю 11 219,89 гривень, поверхню незалежну газову, вартістю 5 469,80 гривень, витяжку «Піраміда» чорного кольору, вартістю 7 149,00 гривень, шифонер білого кольору, вартістю 2 826,00 гривень, диван світлої оббивки, вартістю 1 500,00 гривень, всього - на суму 63 714,39 гривень. 2) [PERSON] виділити: спальний гарнітур, вартістю 19 777,00 гривень, газовий котел, вартістю 21 334,00 гривень, душову кабініну, вартістю 5 097,00 гривень; великий диван, вартістю 20 715,00 гривень, тумбу ТВ, тумбу под. акваріум, столик ЛДСП, вартістю 5 800,00 гривень, тумбу під умивальник, вартістю 4 000,00 гривень; акваріум, вартістю 3 634,00 гривень; люстри, вартістю 4 844,74 гривень, штори, вартістю 6 500,00 гривень, гобелен, вартістю 1 000,00 гривень, піч мікрохвильову, вартістю 700,00 гривень, велосипед - тренажер, вартістю 1 500,00 гривень; ворота, вартістю 20 000,00 гривень; батареї опалювальні, 14 од. по 1 440,00 гривень за 1 од., вартістю 20 160,00 гривень; автомобіль «Москвич», державний номер [NUMBER] , вартістю 18 000,00 гривень, всього на суму 153 061,74 гривень. 3) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за вказане майно в сумі 44 673,68 гривень, а також половину вартості капітального ремонту будинку за адресою: [ADDRESS] , в сумі 110 949,00 гривень. За змістом уточненої позовної заяви, поданої 30.10.2020, 10.10.2017 сторони у справі уклади шлюб, до цього перебували у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем в період з жовтня 2009 року, спільних дітей подружжя не має. Позивачка стверджує, що познайомилась із [PERSON] у червні 2009 року, в той час мала у власності дві квартири, розташовані за адресами: [ADDRESS] , та [ADDRESS] . Через декілька місяців після знайомства відповідач запропонував [PERSON] створити сім`ю та переїхати жити до нього до будинку у [ADDRESS] , який належить йому на праві власності, на що позивачка погодилась у жовтні 2009 року. Сторони, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний побут, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно витрачали гроші та придбавали майно, почали реконструкцію будинку за адресою спільного проживання на спільні кошти та в інтересах сім`ї. При цьому, позивачка вела господарство, працювала, приймала участь в проведенні реконструкції та ремонту будинку. З 2009 до 2014 зі сторонами проживала також мати відповідача, за якою позивачка здійснювала догляд у зв`язку із хворобою. За змістом позову, влітку 2010 сторони розпочали ремонт та реконструкцію домоволодіння за адресою: [ADDRESS] : замовили новий проект газифікації, купили все необхідне для оновлення газифікації домоволодіння на спільні гроші: заробітну плата позивачки, пенсію відповідача та доходи, які [PERSON] отримувала від оренди двох квартир. В 2011 році також зроблено ремонт в коридорі та побудовано ванну, туалетну кімнату; в 2011 році зроблено стяжку будинку та встановлено нові залізні сходи на горище, придбані 6 міжкімнатних дверей; після чого здійснено ремонт малої спальні, двох коридорів, пральної кімнати та другого санітарного вузла. На вказані роботи, крім зазначених вище джерел отримання коштів, як стверджує позивачка, також витрачені грошові кошти від продажу її квартири за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 13.09.2012. Крім того, за змістом позову, у 2013 році зроблений ремонт великої спальні, у 2014-2015 роках - вітальні, у 2016 році проведено реконструкцію гаража, зокрема, встановлено нові залізні ворота, у 2016 - 2017 роках встановлена нова огорожа з цегли, у 2017 році проведено ремонт фасаду будинку. Також, придбано вбудовану техніку для кухні. Позивачка таким чином, претендує на зазначене у позові майно, із компенсацією її частки у його вартості та на половину коштів, витрачених на ремонт будинку, який належить відповідачу. Позивачка зауважує, що відповідач є громадянином Росії та регулярно один раз на три роки їздив до м. Ноябрськ для відновлення банківської картки для отримання пенсії. Стосунки між сторонами суттєво погіршились з квітня 2018 року після чергової подорожі відповідача до РФ. На початку серпня 2018 року, як стверджує [PERSON] , чоловік вигнав її з будинку та змусив податии заяву про розлучення, внаслідок чого [PERSON] переїхала до своєї квартири. Шлюб між сторонами розірваний 25.09.2018. Вартість спільного сумісного рухомого майна, придбаного за час спільного проживання, відповідно до доводів позивачки, становить 216 776,13 гривень. Враховуючи наведене, із посиланням на ст. 3, 21, 57, 60, 61, 68-70, 74 СК України, ст.15, 16, 367, 368 ЦК України, надані докази ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, позивачка просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою судді від 11.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 30.10.2020 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Клопотання позивачки [PERSON] про виклик свідків задоволено. Постановлено викликати та допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідків попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів задоволено, в порядку витребування доказів зобов`язано: ПАТ «Акцент-Банк» надати інформацію про видані [PERSON] кредити з цільовим призначенням "для придбання товарів" за період з 01.01.2010 по 31.12.2018, в разі підтвердження цієї інформації, - повідомити: суму відповідного кредита, уточнити цільове призначення (на придбання яких саме товарів/послуг виданий кредит) та дату остаточного погашення; АТ "Альфа Банк", - інформацію про те, чи здійснювався у період часу з 13.09.2012 по 14.09.2012 грошові перекази від імені [PERSON] на користь [PERSON] , у Республіку Італія, якщо так, то зазначити суму переказу (переказів); Бердянське управління ГУ ДФС у Запорізькій області - інформацію про доходи [PERSON] за період з 2009 по 2018 роки. Крім того, ухвалою суду від 23.04.2021 клопотання сторони відповідача про витребування доказів задоволено, зобов`язано: АТ "Альфа Банк", яке є правонаступником АТ "Укрсоцбанк", надати інформацію про те, чи здійснювались у період часу з 10.09.2012 по 20.09.2012 грошові перекази від імені [PERSON] через АТ "Укрсобанк" на користь [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , до Республіки Італія, якщо так, то зазначити суму переказу (переказів) та отримувача; УПСЗН Бердянської міської ради - інформацію про те, чи надавала у 2012-2013 роках [PERSON] до УПСЗН з метою отримання субсидії довідки, листи пояснення, заяви чи інші документи, які свідчать про те, що грошовими коштами від продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вона не користувалась, перевела (переказала) їх на користь іншої особи. Оголошено перерву в судовому засіданні. Сторони та їх представники під час розгляду справи підтримали свої вимоги й заперечення та доводи, викладені у заявах по суті справи. Так, позивачка, допитана у якості свідка, показала суду, що влітку 2009 року познайомилась із відповідачем. На придбання квартири по [ADDRESS] , яку вона здавала в оренду, частково надала грошові кошти її сестра, яка мешкала в Італії. Квартира придбана до шлюбу із відповідачем. За пропозицією відповідача сторони почали мешкати з жовтня 2009 року однією сім`єю. Позивачка здійснювала догляд за матір`ю відповідача. Сторони також мали спільного собаку. [PERSON] довірилась відповідачу, оскільки тривалий час мріяла про сім`ю. У грудні 2009 року разом із відповідачем відвідала м.Санкт-Петербург у зв`язку із весіллям доньки відповідача. На спільні свята подружжя та дні народження донька відповідача висилала гроші у якості подарунка. При цьому, за поясненнями позивачки, відповідач завжди під час спільного проживання називав її дружиною, вони часто приймали гостей. Двічі відкладали весілля (офіційну реєстрацію шлюбу), адже старша донька відповідача не вийшла заміж, а потім у зв`язку із смертю матері відповідача. [PERSON] надала також пояснення, за змістом яких основні ремонтні роботи розпочались у будинку, який належить відповідачу, у 2010 році. На придбання автівки, яку віднесено до переліку спільного сумісного майна, вона особисто надавала 600 дол.США. Будівельники (майстри) придбавали будівельні матеріали із своєю знижкою у магазинах, тому чеки оформлені на їх ім`я. Вбудована техніка на кухню, станом на той час, коли вони мешкали окремо, у будинку не була встановлена. [PERSON] також наголосила, що речі, які належать їй на праві особистої приватної власності, не є предметом цього позову. Суму коштів у розмірі 10 000 дол. США, отриману від продажу квартири, позивачка витратила разом із чоловіком на придбання спільного майна та ремонтні роботи. Після розлучення, як показала позивачка, внаслідок отриманого стресу вона захворіла на аутоімунне захворювання, продовжує лікування. Не заперечує, що відповідач дійсно закрив її кредитну картку, проте, кошти витрачали спільно. Представник позивача в судовому засіданні наголосила, що розписка з приводу повернення позивачці [PERSON] 2 000,00 доларів США свідчить про повернення частини спільних коштів, які накопичувались на спільну поїздку до Італії на весілля племінниці позивачки. Зазначена розписка не свідчить про здійснення поділу спільного сумісного майна, проте, є підтверженням факту наявності спільних коштів у сторін на спростування доводів сторони відповідача. Від продажу [PERSON] квартири сума, яка дорівнює 10 000,00 доларів США, була вкладена її довірителькою у ремонтні роботи та придбання майна подружжям протягом подружнього життя. Інша частина коштів від продажу квартири надіслана сестрі позивачці, яка мешкає у Італії. Згідно з показами [PERSON] , допитаного судом як свідка, сторони дійсно спільно мешкали у вказаний позивачкою період, проте, не мали спільного бюджету. Декілька разів мали місце тривалі періоди окремого проживання між сторонами. Відповідач стверджує, що кошти, вилучені від продажу позивачкою квартири, не були вкладені у спільне майно та ремонтні роботи у його будинку. Диван, який був реконструйований під час спільного проживання, належав батькам відповідача придбаний батьком. Позивачка при переїзді забрала наступні речі: по 1 од. праски та електром`ясорубки, коври, телевізор, ліжко, електричну духовку 1979 року, які були спільно нажиті, проте, докази цього відсутні. Автівка, яка включена позивачкою до переліку спільного сумісного майна, дійсно перебуває у відповідача на праві користування. Окремо відповідач наголошує, що його донька, яка мешкає у РФ, періодично пересилала грошові кошти у значному розмірі, що й надало можливість для перетворень у будинку, належному відповідачу та інших витрат. Крім того, [PERSON] повністю погашено заборгованість на кредитній картці позивачки, що підтверджено розпискою. Також, відповідач наголосив, що придбав за час спільного проживання телефон позивачці, пересилав кошти, коли працював на півночі, виплачував кредити, робив подарунки. Представник відповідача під час розгляду справи, серед іншого, наголосив, що пояснення свідків, заявлених до допиту позивачкою, мають узагальнений характер, не підтверджують усталеності відносин, більшість свідків були вдома у подружжя по декілька разів за тривалий час спільного проживання, бачили ремонт, нові речі, меблі, але не знають та не можуть свідчити про джерела їх придбання. Сторона відповідача наголошує, що за відсутності [PERSON] в Україні ремонтних робіт у належному йому будинку не проводилось. Крім того, всі речі, поділ яких просить здійснити позивачка, придбані в розстрочку, банківські позики, відповідно, сплачувались відповідачем, позивачка власних коштів не вкладала, доказів придбання за її кошти не надала, а доходи, отримані від передання в оренду квартири, належної [PERSON] , не задекларовані, відповідно, здійснити висновок про їх дійний розмір не видається за можливе. Натомість, за твердженням представника відповідача, його довіритель певний час працював у РФ та отримував пенсію, періодично - грошові кошти від доньки. Також, сторона відповідача стверджує, що всі поліпшення у будинку здійснювались в інтересах сім`ї, витрати не перевищували необхідних в розумінні ст.156 ЖК України, та покладеного у зв`язку із проживанням [PERSON] в житловому будинку [PERSON] обов`язку. При цьому, здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Грошової компенсації вартості капітального ремонту нормами СК України не передбачено як окремого способу захисту. Окремо сторона відповідача наголошує, що розписка, надана позивачкою про отримання грошової суми 2 000,00 доларів США свідчить про проведення поділу спільного сумісного майна подружжя, тому ця сума має бути врахована судом. 05.10.2021 до справи нідійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні позову у частині, що стосується поділу майна, як такому, що є необгрунтованим. Так, за змістом відзиву, відповідач визнає, що познайомився з позивачкою у червні 2009 року. До 10.10.2017 вони мешкали разом, однією сім`єю, за виключенням деяких періодів: у 2010 році протягом місяця, а також з червня по жовтень 2012 року. Також, відповідач визнає, що у вищевказаний період часу здійснювався ремонт належного йому будинку по [ADDRESS] , купувалися меблі, побутова техніка, за квитанціями, яка надала позивачка, за деякими винятками. Відповідач вказує, що працював та жив у Російській Федерації. В квітні 2009 року його мати занедужала та він переїхав у м. Бердянськ для догляду за нею. Одночасно почав робити ремонт, всі речі домашнього вжитку, меблі, побутова техніка, ремонт домоволодіння здійснювався за його особистий кошт, кошти матері та доньки. [PERSON] також отримував пенсію, а донька має намір переїхати до м.Бердянськ, тому вкладає кошти в ремонтні роботи. У м. Ноябрськ РФ відповідач до 2018 року мав квартиру, отримував пенсію, яку кожні три роки переоформлював, для чого їздив у м. Ноябрськ, залишався там працювати, частину зароблених грошей переказував відповідачці. Приїздив додому з коштовними подарунками. Вилучені від продажу квартири у 2018 році кошти відповідач надіслав доньці, що й стало, за його твердженням, причиною для розірвання шлюбу. За змістом відзиву позивачка у цей період часу здавала чотири квартири в оренду, три з яких були оформлені на неї, а четверта - на її сестру [PERSON] , яка мешкає у м. Верона (Італійська республіка). Відповідач визнає, що 13.09.2012 позивачка продала квартиру сестри, але всі гроші вона переказала своїй сестрі. Зазвичай, зароблені гроші вона витрачала на власні потреби, підтримувала належний стан своїх квартир, здійснювала в них ремонт, тощо. Вкладений позивачкою, як стверджує відповідач, труд - за домовленістю подружжя компенсований їй. [PERSON] заперечує проти того, що позивачка здійснювала догляд за його матір`ю, оскільки не мала часу на це. Наголошує, що, навіть, після розлучення, підтримував з позивачкою відносини, допомагав їй, коли вона хворіла. У відзиві [PERSON] зазначає, що частина речей дійсно придбана за рахунок кредитної картки позивачки, оскільки він є громадянином Російської Федерації, та мав складнощі у отриманні позик. Натомість, саме він здійснював сплату цих кредитів, повертаючи кредитні кошти Відповідач наголошує, що після розірвання шлюбу у добровільному порядку вони вирішили майнові питання, що підтверджено розпискою від 25.09.2018. Крім того, він компенсував заборгованість за її кредитною карткою, про що також складено розписку від 06.08.2018. Наголошує, що за власний кошт насаджував рослини та дерева на земельній ділянці, проте, на ці кошти не претендує. Стороною позивача 27.10.2020 надано до матеріалів справи відповідь на відзив, доводи якої тотожні позовній заяві. Додатково сторона позивача наголошує, що дійсного розміру пенсії відповідача матеріалами справи не підтверджено. Крім того, автомобіль перебуває у володінні [PERSON] . Дозвіл на іміграцію доньки відповідача не має доказового значення у справі. 29.10.2020 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, які за змістом тотожні доводам відзиву. Зауважив відповіач, що пенсію отримує через Сбербанк РФ. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. Розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення сторін (як свідків), їх представників та здійснивши допит свідків з боку позивачки, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до наданих копії свідоцтв про шлюб й розірвання шлюбу (серії [NUMBER] та [NUMBER] відповідно), сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували у зарестрованому шлюбі з 10.10.2017 до 25.09.2018 (т.с.1 а.с. 12,13). Вказані обставини також визнаються сторонами. Доказів перебування сторін в іншому зареєстрованому шлюбі протягом цього часу суду не надано, за свідченням сторін такі обставини не мали місця. Шлюбний договір між сторонами у справі за їх спільним свідченням не укладений, спільних дітей подружжя не має. Крім того, сторони визнають факт знайомства у червні 2009 року та спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2009 року по 09.10.2017 (до офіційної реєстрації шлюбу), тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо її достовірності та добровільності її визнання. Також, судом досліджено наявний у справі акт про фактичне проживання особи від 12.05.2020, засвідчений підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - сусідів відповідача, згідно з яким [PERSON] з жовтня 2009 року по липень 2018 року дійсно мешкала за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] . Акт посвідчений головою вуличного комітету №3 Зіненко В.Л. (т.с.2 а.с.231). Судом здійснено допит свідків з боку позивачки, які в загальних рисах надали тотожні пояснення. Так, свідки [PERSON] (двоюрідна сестра), [PERSON] (сусідка), [PERSON] (подруга позивачки), [PERSON] (подруга позивачки), [PERSON] (подруга позивачки, однокласниця відповідача), [PERSON] (подруга позивачки), [PERSON] (сусідка), які тривалий час спілкуються із позивачкою, знали її сім`ю із відповідачем, неприязних відносин із сторонами у справі не мають. Свідки [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] показали, що сторони познайомились на ринку у червні 2009 року. Показали, що з 2009-2010 року сторони жили однією сім`єю разом у житловому будинку, належному відовповідачу у [ADDRESS] . Сторони проживали разом практично до розірвання шлюбу. Періодично, в основному, по святковим приводам, свідки (самостійно або разом із чоловіками) були в гостях у подружжя. Відмітили перетворення, які відбувались у будинку з 2010 року, оскільки Телешки показували ремонт та придбані речі, також позивачка розповідала про це (свідок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Крім того, свідки ( [PERSON] та [PERSON] ) пояснювали, що відповідач називав позивачку увесь цей час проживання дружиною. Підтверджували, що мала місце спільна поїздка сторін на весілля доньки відповідача до м.Санкт-Петербурга РФ (свідок [PERSON] , [PERSON] ). Також, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] показали, що позивачка протягом 4-5 років здійснювала догляд за матір`ю відповідача, яка хворіла. Позивачка мала постійний дохід від здачі квартир в оренду. Крім того, сторони мали спільний бюджет (свідок [PERSON] ) та обробляли земельну дялінку (свідок [PERSON] ). Свідок [PERSON] також показала суду, що позивачка багато особистих речей, зокрема, посуду, перевезла до будинку відповідача на початку спільного проживання, проте, їй відомо про два періоди окремого проживання сторін, одного разу біля тижня позивачка мешкала у неї, а другий раз - у [PERSON] . В цілому позивачку характеризували як добру господарку та дружину. Від допиту інших свідків позивачка відмовилась. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом БМНО Дмитренко М.Р. за р.№ 1645 від 13.09.2012, відповідного витягу з Державного реєстру правочинів №11829678 від 13.09.2012, позивачці належала квартира, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.8 договору вказане нерухоме майно належить покупцю на праві особистої приватної власності. Доказів (банківських документів) на підтвердження надіслання грошового переказу у сумі, отриманій [PERSON] від продажу цієї квартири сестрі до Італії у матеріалах справи немає. Так, на виконання ухвал суду про витребування доказів, банківськими установами надано інформацію про те, що строк зберігання банком таких даних вичерпаних, або їх надання не є можливим (т.с.2 а.с.22, 23, 175). Відповідно до відповіді УПСЗН виконавчого комітету БМР Запорізької області, копія якої наявна у справі, від 22.09.2020 про розгляд звернення, у липні 2013 року в результаті виявлення наявності у власності позивачки двох житлових приміщень, надана [PERSON] субсидія з листопада 2005 по квітень 2013 повернута позивачкою на вимогу управління до державного бюджету (т.с.1 а.с.195). Згідно з копією заяви, поданої до УПСЗН БМР позивачкою 04.07.2013, яка надіслана до суду на виконання ухвали суду про витребування доказів, [PERSON] вказала, що у вересні 2012 року здійснила продаж квартири по [ADDRESS] , яка була придбана на її ім`я, але за грошові кошти, належні її сестрі [PERSON] (т.с.2 а.с.164), що стало піставою для повернення житлової субсидії, яка виплачувалась на її ім`я. Тому, стороною позивача не доведено вкладення суми коштів у розмірі 10 000 дол США на ремонтні роботи та придбання спільного сумісного майна подружжя. Згідно з копією договору, посвідченого в нотаріальному порядку 26.05.2004, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3702794 від 27.05.2004 та за даними інформаційної довідки №215413474 від 08.07.2020, [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, р.№ 1607 від 26.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом БМНК Данціг С.Я., належить житловий будинок (домоволодіння), р.№ 5912538, за адресою: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію прийнято 27.05.2004 (т.с.1, а.с.119-120). За даними трудової книжки позивачки [NUMBER] , з 03.01.2004 по 31.01.2014 вона працювала на посаді продавця у ФОП [PERSON] , з 17.02.2014 по 13.11.2014, з 03.10.2016 по 03.05.2017 та з 17.04.2019 по 19.05.2019 отримувала допомогу по безробіттю, про що наявні відповідні записи у трудовій книжці; з 01.06.2016 по 20.09.2016 працювала на сезонній роботі в ДЗОВ «Оріон» на посаді сестри-господарки; також наявні записи про роботу [PERSON] в період з 01.01.2018 по 30.04.2018 на посаді продавця у ФОП [PERSON] , на посаді офіціанта з 24.07.2018 по 14.09.2018 у Оздоровчому таборі «Маяк» СБУ (т.с.1 а.с.28-30). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі посвідки на постійне проживання для іноземців, з 17.11.2009 зареєстрований за місцем проживання по [ADDRESS] , перебуває на обліку в ГУ УПФР в Московському району м.Санкт-Петербург (довідка №602957/18 від 16.05.2018, т.с.1, а.с.124), є громадянином Російської Федерації, отримує страхову пенсію за віком з 27.03.2003 безстроково, розмір пенсійної виплати підтверджений станом на 16.05.2018 - 24 586 руб.35 коп. 19.09.2014 [PERSON] на користь [PERSON] здійснив переказ за допомогою системи переказів «Золота корона» у сумі 10 000 00 руб.(т.с.1 а.с.128). Враховуючи надані докази, зокрема, виписки з банківської картки [PERSON] та дані про здійснені донькою відповідача перекази, дійти достеменного висновку про те, що саме ці кошти були безпосередньо витрачені на переобладнання, ремонт будинку, придбання певних рухомих речей, які є спільним сумісним майном подружжя, не видається за можливе. Під час розгляду справи сторони не заперечували, що позивачка працювала, отримувала дохід від здачі квартир в оренду (підтверджень належності позивачці певних об`єктів нерухомого майна на праві власності суду не надано), відповідач під час спільного проживання періодично виїздив до Російської Федерації, де працював та отримував заробітну плату, крім того, отримував пенсію за віком, грошові перекази від доньки. За даними ГУ ДПС у Запорізькій області від 19.11.2020, суду надано інформацію щодо розміру доходу - заробітної плати та соціальних виплат на користь [PERSON] в період з 2009 до 2018 рік, що за періодами узгоджується із даними трудової книжки. Крім того, 26.05.2018, 23.12.2016, 28.12.2017 та 29.09.2018, [PERSON] подано до ПАТ «Акцент-Банк» анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з метою отримання споживчих кредитів (т.с.2 а.с.2-20), зокрема, на придбання телефона (позовні вимоги стосовно нього не заявлено), іншого майна. Сторони не заперечували, що ці договори укладені в інтересах сім`ї, оскільки за вказані кошти здійснено придбання спільного сумісного майна. Суд на підставі дослідження наявних письмових доказів дійшов висновку про те, що до складу спільного сумісного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, входять такі рухомі неподільні речі: - телевізор «Samsung» UE55D8000YSXUA, вартістю 30 029,00 гривень, придбаний у магазині «ЕЛЬДОРАДО» 21.09.2011 (т.с.1 а.с.26). У справі наявний кредитний договір, укладений між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] від 21.09.2011 суду на підтвердженням придбання цього телевізору (т.с. 2 а.с.32-34). - музичний центр «Samsung, придбаний 28.02.2013, вартістю 1 499,00 гривень (т.с.1 а.с.17); - електродуховка незалежна газова «Samsung» NV 70 K 2340 RB/WT, вартістю 9 999,90 гривень (придбана за рахунок кредитних коштів (заява про видачу кредитних коштів до ПАТ «А-Банк» від [PERSON] від 23.12.2016, т.с.1 а.с.23, т.с.2 а.с.9); - поверхня незалежна газова «Samsung» NA 64 H 3000 AK, вартістю 5 145,89 гривень (т.с.1 а.с.19, т.с.2 а.с.8); - витяжка «Pyramida» HEV 22 (H-600 MM) чорного кольору, вартістю 7 149,00 гривень (т.с.1 а.с.21), придбана за рахунок кредитнтх коштів (заява про видачу кредитних коштів до ПАТ «А-Банк» від [PERSON] від 26.05.2018 (т.с.1 а.с.21); - шафа «Селіна» 3Д з прикроватною тумбою, вартістю 2 826, 00 гривень (т.с.1 а.с.19); - спальний гарнітур, придбаний у період з 21.01.2011 до 18.03.2011, вартістю 19 777, 00 гривень (т.с.1 а.с.16-17); - великий диван моделі «куток №52», вартістю 20 715,00 гривень (т.с.1 а.с.17); - тумба ТВ, тумба для акваріума, столик ЛДСП (кольору горіх болон`я темний, дуб молочний, з ручками релінг), вартістю 5 800,00 гривень (договір поставки від 26.02.2015, укладений між ПП [PERSON] та [PERSON] , т.с.1 а.с.22, вартість вказана у п.1.2 договору); - тумба під умивальник «Аквародос», вартістю 4 000,00 гривень (т.с.1 а.с.19); - акваріум на 290 л з тумбою прямокутною, розміром 120*40 см, чорного кольору, придбані 19.12.2014, вартістю 3 634,00 гривень (т.с.1 а.с.20). Відповідач стверджує, що тумбу повернуто, адже вона не підходила для акваріуму, проте, належних доказів у справі не має й позивачка заперечує проти цієї обставини; - люстри у загальній кількості 4 од. (придбані 21.11.2012 у кількості 2 од., 29.12.2014 у кількості 2 од., 23.07.2013 у кількості 1 од.), загальною вартістю 4 844,74 гривень (т.с.1 а.с.18); - штори, придбані 20.11.2013, вартістю 6 500,00 гривень (т.с.1 а.с.18); - СВЧ піч LG MB-3929 X, вартістю 659,00 гривень (т.с.2 а.с.178). При цьому, суд зауважує на спростування тверджень відповідача, що доказів повернення коштів на придбання цієї речі позивачці немає. Оригінали письмових доказів щодо вказаного вище майна оглянуті судом під час розгляду справи, для встановлення часу придбання, вартості та інших необхідних відомостей з урахуванням предмету спору. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, інші наявні докази - щодо придбання комплектуючих та будівельних матеріалів, санітарної техніки (змішувачів, ванна тощо), плитки керамічної, шпалер, профілей віконних та іншого приладдя для вікон, коврового покриття, воріт секційних підйомних, арматури, сходів сторонами не надано. Наявні докази не відповідають наведеним положенням цивільного процесуального законодавства. Крім того, суд наголошує, що позивачка не заперечувала тієї обставини, що здійснювала ремонт у власних квартирах (за її твердженням до продажу однієї з них у 2012 році у власності [PERSON] перебувало дві квартири), тому дійти висновку про те, з приводу ремонту якого саме приміщення здійснювалось придбання вказаних у квитанціях та накладних будівельних матеріалів тощо не видається за можливе. Відповідно до даних копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.09.2005, транспортний засіб ИЖ, р/н [NUMBER] , моделі 2715, 1984 р.в., зеленого кольору, належить з 22.09.1998 на підставі біржової угоди [PERSON] (т.с.1, а.с.176). Довіреність, що посвідчує право керування вказаним траснпортним засобом, надана від імені його власника [PERSON] 02.04.2010, втратила свою чинність 02.04.2015 (т.с.1 а.с178). Відповідач фактично визнає перебування автівки у його володінні, проте, належних доказів здійснення купівлі транспортного засобу із реєстрацією договору у відповідному реєстраційному сервісному центрі МВС України суду не надано. Доказів придбання дивану світлої оббивки (за твердженням відповідача придбаний його батьком, та згодом реставрований), радіаторних батарей (відповідач визнає суму на їх придбання 6 300,00 гривень), гобелена (відповідач вказує, що це є подарунок доньки), велосипеда-тренажера у справі немає. Двері (складові для їх виготовлення), придбані за матеріалами справи 20.10.2010 та 11.11.2010, що визнається відповідачем. Проте, наявні ескізи на виготовлення вхідних дверей не є платіжним документом та не свідчать про укладення правочину, предметом якого є роботи з їх виготовлення (т.с.1 а.с.56). Душова кабіна за твердженням позивачки придбана відповідно до квитанції, яка наявна на т.с.1 а.с.54, підтверджує придбання душової кабінки 18.10.2011. Проте, відповідач зауважує, що квитанція підтверджує придбання душової кабінки 18.10.2011, яка була повернута. Видаткова накладна на котел газовий Vitopend 100 23 кВт від 10.09.2010 підтверджує його вартість - 7 344,00 гривень, що також визнається відповідачем (т.с.2 а.с.248). У справі міститься договір купівлі-продажу від 30.08.2016, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] (т.с.1 а.с.80) на підтвердження вартості воріт секційних. Відповідач визна вартість воріт, яка дорівнює 15 940,00 гривень, проте, надана розписка про надання позики [PERSON] не свідчить про отримання цієї суми у борг [PERSON] саме для придбання воріт. Суд під час розгляду справи виходить з того, що ворота, радіатори опалення (батареї), газовий котел, душова кабінка, вхідні та міжкімнатні двері є невід`ємними частинами житлового будинку, належного відповідачу, вбудовані (прилаштовані) саме із врахуванням його параметрів, технічних характеристик, не віддільні від нього, тому не є самостійними об`єктами спільного сумісного майна подружжя окремо від нерухомого майна. Окремо суд зауважує, що роздруківка виписок з банківського рахунку АТ КБ «Приватбанк» не надає можливості встановити власника цього рахунку. Крім того, згідно з розпискою від 25.09.2018, надання якої не заперечується позивачкою, (т.с.2 а.с. 229) [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 2 000,00 дол.США у зв`язку із розірванням шлюбу. Претензій матеріального характеру відповідно до розписки вона не має. Доказів того, що відповідачем насправді передану суму коштів, вдвічі меншу, ніж вказана у розписці, суду не надано. Крім того, ця розписка не свідчить про позасудове врегулювання спору щодо поділу майна подружжя. За даними розписки від 06.08.2018 (т.с.2 а.с.230), що також визнається сторонами, [PERSON] підтвердила, що її кредитна картка станом на 06.08.2018 повністю погашена, в якій сумі, яка саме картка, на які потреби знято кредитні кошти, дані відсутні. (т.с.1 а.с.167,168). Щодо наданих на підтвердження позовних вимог фотокарток суд їх не приймає як такі, що подані із порушенням основних положень про докази, оскільки з них не можна зробити висновку про час придбання, вартість рухомого майна, хоча відповідач не заперечує, що ці світлини мають відношення до належного йому житлоаого приміщення. Задовольняючи заявлені позовні вимоги частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто ст.60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Відповідно до ст. 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Тому, суд враховує, що всі кредитні зобов`язання (окрім придбання телефона із комплектуючими), враховуючи цільове призначення наданих кредитних послуг, вказане у банківських документах, досліджених судом, є нероздільними для сторін, не лише за час шлюбу, а й за період спільного фактичного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому, належних та допустимих доказів, хто саме із подружжя та в якій частці сплачував за цими зобов`язаннями суду не надано. Тому, речі придбані за кредитний кошт суд також відносить до складу спільного сумісного майна. Згідно із ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тоді як ст.60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Суд у цій справі за результатом її розгляду встановив наявність таких необхідних ознак, притаманних відносинам сторін в період з жовтня 2009 року до часу реєстрації шлюбу, таким чином, досліджені докази - письмові докази та покази свідків підтверджують ведення сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї. Самі по собі свідчення сторін, допитаних як свідків дозволяють зробити відповідний висновок, й обгрунтованих сумнівів у суду не має. Тому, майно, придбане під час фактичних шлюбних відносин у вказаний період, також визнається спільною сумісною власністю. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таких підстав для відступу від засади рівності часток кожної зі сторін судом не встановлено. Згідно з ч.1,2,4,5 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу (ч.2 ст.370 ЦК України). Так, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Суд зауважує також, що відповідно до усталеної практики розгляд справ цієї категорії, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Наданими сторонами поясненнями та наявними доказами не підтверджено розміру доходу й активів кожного учасника правовідносин, відсутні й докази наявності усталеного доходу, проте, у суду не викликає розумних сумнівів з приводу того, що за час спільного проживання сторін (до серпня 2018 року) джерелом набуття майна були саме спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Докази на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, у справі відсутні. Сторонами не заявлено про включення до спірного майна, з приводу поділу якого заявлено позовні вимоги, майна, яке є особистою приватною власністю дружини або чоловіка відповідно до ст.57 СК України та не підтверджено придбання жодної речі саме за рахунок коштів, які належали їй, йому особисто (правовий висновком Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15). При цьому, у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року в справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), додатково наголошено, що розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Стосовно наявної у матеріалах розписки суд вважає за доцільне зауважити: ч.1 ст. 64 СК передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Проте, у даній справі укладення договору про поділ, виділення рухомого майна сторонами не підтверджено, зокрема, в нотаріальному порядку, а розписка про повернення грошової суми не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності в розумінні ст. 202, 626, 627 ЦК та ст. 69 СК. Щодо набуття права власності на рухоме майно (спірний транспортний засіб), суд виходить з такого. Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України (ст. 638-647 ЦК України). До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою КМУ від 11.11.2009 №1200, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів (зокрема, п.12). Згідно з Порядком №1200, під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі (п. 17 Порядку №1200). Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає, крім відповідного оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, й зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). При цьому, договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що укладений у інший спосіб, ніж той, що передбачений чинним законодавством, договір купівлі-продажу транспортного засобу, не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. Тому перебування спірного транспортного засобу у власності відповідача та розповсюдження на нього режиму спільного сумісного майна не доведено. У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №332/4629/15, провадження №61-15451св18) зроблено висновок, що при поділі смайна за загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Проте, у даній справі позивачем не доведено переліку витрачених матеріалів на здійснення ремонтних робіт житлового будинку, належного відповідачу, періоду їх проведення, а також витрачання придбаних матеріалів саме на цей будинок, як не доведено й істотності здійснених змін. Тому суд погоджується із доводами сторони відповідача про необхідність застосування положень ст.156 ЖК України, відповідно до ч.3 якої повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Крім того, у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов`язок. Так, позивачка протягом тривалого часу проживала у житловому будинку, належному відповідачу, користувалась ним, відповідно, мала брати участь у витратах, зокрема, на утримання нерухомого майна та проведення ремонту. Доказів проведення капітального ремонту будинку за адресою: [ADDRESS] , зокрема, експертного висновку, стороною позивача не надано. Відповідно, у задоволенні вимоги про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] 110 949,00 гривень в рахунок компенсації половини вартості капітального ремонту необхідно відмовити, адже здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною житлового приміщення та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Разом з цим, позовних вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя не заявлено. Для вирішення спору в цій частині з урахуванням наданих доказів віднесення проведених у будинку робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення на переконання суду. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд при розгляді справи враховує, крім наведених вище, висновки у постановпах ВС від 26.03.2021 у справі № 414/277/17, провадження №61-2934св19, від 08.09.2021 у справі №216/3170/16-ц, провадження № 61-4286св21, від 22.09.2021 у справі № 303/1259/17, провадження № 61-9670св21, від 24.03.2021 у справі №161/17237/19, провадження № 61-15св21, від 22.09.2021 у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-7529св21. Суд також погоджується із думкою сторони відповідача щодо застосованості до правовідносин, що виникли між сторонами, правових висновків, наведених у постановах ВС від 12.12.2019 у справі №466/3769/16, провадження № 61-5296св19 та від 12.05.2020 у справі №243/5477/15-ц, провадження № 61-46081 св 18. Cудом встановлено, що домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном не було, шлюбного договору не укладено, тому, виходячи з принципу рівності часток, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності у цьому майні є також рівними. Тому, суд дійшов висновку про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін у справі в період з жовтня 2009 року по 09 жовтня 2017 року. Крім того, враховуючи заявлені вимоги (згоду позивачки на компенсацію частки вартості спільного майна), слід виділити із спільного майна подружжя у власність [PERSON] : телевізор «Samsung» UE55D8000YSXUA, вартістю 30 029,00 гривень; музичний центр «Samsung, придбаний 28.02.2013, вартістю 1 499,00 гривень; електродуховку незалежну газову «Samsung» NV 70 K 2340 RB/WT, вартістю 9 999,90 гривень; поверхню незалежну газову «Samsung» NA 64 H 3000 AK, вартістю 5 145,89 гривень; витяжку «Pyramida» HEV 22 (H-600 MM) чорного кольору, вартістю 7 149,00 гривень; шафу «Селіна» 3Д з прикроватною тумбою, вартістю 2 826, 00 гривень, тобто, у загальній сумі 56 648,79 гривень. У власність [PERSON] суд вважає за можливе виділити: спальний гарнітур, придбаний у період з 21.01.2011 до 18.03.2011, вартістю 19 777, 00 гривень; великий диван моделі «куток №52», вартістю 20 715,00 гривень; тумбу ТВ, тумбу для акваріума, столик ЛДСП (кольору горіх болон`я темний, дуб молочний, з ручками релінг), вартістю 5 800,00 гривень; тумбу під умивальник «Аквародос», вартістю 4 000,00 гривень; акваріум на 290 л з тумбою прямокутною, розміром 120*40 см, чорного кольору, придбані 19.12.2014, вартістю 3 634,00 гривень; люстри у загальній кількості 4 од. (придбані 21.11.2012 у кількості 2 од., 29.12.2014 у кількості 2 од., 23.07.2013 у кількості 1 од.), загальною вартістю 4 844,74 гривень; штори, придбані 20.11.2013, вартістю 6 500,00 гривень; СВЧ піч LG MB-3929 X, вартістю 659, 00 гривень, тобто, у загальній сумі 65 929,74 гривень. Таким чином, різниця між вартістю рухомого майна, виділеного позивачці та відповідачу, становить 9 280,95 гривень, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Щодо включення до складу спільного сумісного майна дивану світлої оббивки, газового котла, душової кабінки, гобелена, велосипеда-тренажера, воріт, батарей опалювання, автомобіля, державний номер [NUMBER] , й його поділу, судом встановлено підстави для відмови, враховуючи наведені вище доводи. Тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд також відмовляє. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума сплаченого судового збору становить 3 034,80 гривень. Тому, із врахуванням висновків суду по суті заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір у сумі 1 716,06 гривень, пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи заяви сторін щодо надання доказів щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, зроблені під час судових дебатв, слід роз`яснити їм положення ч.8 ст.141, ч.3 ст.259 ЦПК України.

Outcome: partial