Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Рахівська міська рада Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], в якій прожили понад тридцять років. До вказаної квартири їм належав дров'яний сарай, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0051 га. Протягом останніх восьми років вони проживали в м. Коломия. Громадянин [PERSON], скориставшись їх відсутністю, самовільно розбив належний їм сарай та почав зводити каркас будівлі. На їх вимогу, будівництво було припинено до весни цього року. Весною [PERSON], поставив перед ними вимогу забрати із спірної земельної ділянки будівельні матеріали, бо він на цьому місці буде будувати гараж. Пізніше, їм стало відомо, що рішенням сорок шостої сесії Рахівської міської ради шостого скликання надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачці [PERSON] для індивідуального гаражного будівництва, незважаючи на те, що вони, будь-якої письмової згоди на вилучення спірної земельної ділянки не надавали. На підставі наведеного, просять суд усунути перешкоди у користуванні ними земельною ділянкою для розміщення сараю для дров шляхом звільнення відповідачкою [PERSON] від будівельних матеріалів та забезпечення до земельної ділянки безперешкодного доступу. Поряд з цим, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до суду позов до Рахівської міської ради Закарпатської області, [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на землю. Вказаний позов обґрунтували тим, що рішення сорок шостої сесії Рахівської міської ради шостого скликання, яким надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] прийняте з порушенням діючого законодавства та підлягає скасуванню, оскільки таким відповідачці [PERSON] надано земельну ділянку у власність, яка належить позивачам. На підставі наведеного, просили суд вищевказане рішення та видане на підставі такого свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0053 га, надану [PERSON] для будівництва індивідуального гаража, скасувати. Ухвалою суду від 04.08. 2014 року, на підставі ст. 126 ЦПК України, справу за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Рахівської міської ради, [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на землю об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Рахівська міська рада Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Позивачі [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні, вимоги позовів підтримали, просять суд такі задовольнити у повному обсязі. Поряд з цим, позивачка [PERSON], пояснила суду, що вона значиться як "[PERSON]" а не "[PERSON]", як вона помилково вказана у позовній заяві, на підтвердження чого, пред'явила суду паспорт громадянина України. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги не визнала, просить у задоволенні таких відмовити. Представник відповідача в об'єднаному позові та третьої особи без самостійних вимог в первісному - Рахівської міської ради, в судове засідання не з'явився, однак міський голова Думин Я.В., надав суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без представника Рахівської міської ради, позовні вимоги залишають на розсуд суду. Заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положенням ст. 15 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позивачі посилаються на порушення їх права користування земельною ділянкою, на якій розміщений належний їм дров'яний сарай. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна, має право усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачка [PERSON], зверталася до Рахівського РВ УМВС з метою вирішення даного питання, однак розгляд її заяви припинено 26.07. 2013 року, що стверджено висновком ДІМ Рахівського РВ УМВС від 26.07. 2013 року, і саме з вказаної дати, позивачка [PERSON], ознайомлена зі змістом висновку. Як слідує з роз"ясень та правових позицій Верховного суду України (Постанова від 21 лютого 2011 року) засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст. 386 Цивільного кодексу України та ст. ст. 387, 391 цього кодексу, а способи захисту прав на земельні ділянки ст. 151 Земельного кодексу України. За змістом цих норм при порушенні права землекористувача внаслідок зайняття земельної ділянки іншою особою, адекватним способом захисту такого порушеного права є подання позову про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою (шляхом її звільнення) або витребування її з чужого незаконного володіння. Крім того, диспозиція вказаної статті Земельного кодексу України, чітко встановлює суб'єкта права подання такого позову, - ним повинен бути власник земельної ділянки або землекористувач. З аналізу положень наведених норм чинного законодавства, право позивача, саме в матеріальному розумінні, на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою виникає у випадку надання суду доказів належності чи на праві власності чи на праві користування спірної земельної ділянки та створення відповідачем певних обмежень, перешкод у реалізації позивачем своїх речових прав відносно земельної ділянки. Згідно положень ст. 126 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Натомість, жодного з наведених правовстановлюючих документів, на підтвердження належності спірної земельної ділянки, позивачі суду не надали. Позивачкою [PERSON], надано суду технічну документацію на її ім'я, на земельну ділянку по [ADDRESS] про інвентаризацію вказаної земельної ділянки та схематичний план розміщення земельної ділянки, однак такі не являються документами, які б мали будь-яке правове закріплення правомочностей володіння, користування чи розпоряджання позивачів спірною земельною ділянкою. Крім того, в матеріалах справи міститься відповідь Рахівського міського голови від 17.07. 2014 року № 855, згідно якої міською радою не приймалося рішення про надання спірної земельної ділянки у власність чи користування позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Натомість, згідно свідоцтва про право власності від 29.01. 2014 року № 16969195, спірна земельна ділянка на праві приватної власності належить відповідачці [PERSON]. Згідно зі ст. 10 п .3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд відповідно до ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У порушення наведених приписів цивільного процесу, позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не надали суду жодних доказів створення відповідачкою [PERSON], будь-яких обмежень, перешкод у реалізації позивачами своїх речових прав. Суд не може розцінювати факт порушення речових прав позивачів відносно спірної земельної ділянки з тих підстав, що відповідачка [PERSON] проводить будівництво гаража на земельній ділянці, яка саме їй а не позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] рішенням Рахівської міської ради відведена для цієї мети. Окрім того, представником відповідачки [PERSON], надано суду акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 16.09. 2014 року, виданого Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області з якого вбачається, що під час обстеження спірної земельної ділянки державним інспектором сільського господарства Закарпатської області, будь-яких порушень вимог земельного законодавства відповідачкою [PERSON], ним не встановлено. Окрім того, позивачі стверджують, що на спірній земельній ділянці розміщений належний їм дров"яний сарай, однак жодних доказів того, що такий сарай дійсно був збудований та знесений на сьогоднішній день, суду не надали. Наданий позивачами акт обстеження, складений депутатом Гейніш В.А., взагалі не містить відмітки про те, депутатом якого органу місцевого самоврядування він являється, в якому населеному пункті, області України він складений та де саме ведуться будівельні роботи, як в акті вказано, тому вказаний акт не може взятися судом до уваги з позицій його неналежності та недопустимості. За наведених обставин, суд вважає, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є необґрунтованою, не підтвердженою доказами, які позивачі повинні були надати суду в силу вимог ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, та такою, що задоволенню не підлягає. Вирішуючи об'єднаний позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на землю, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Судом встановлено, рішенням сорок шостої сесії шостого скликання Рахівської міської ради № 548 від 05 липня 2013 року, відповідачці [PERSON], надано дозвіл на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок їй у власність для будівництва індивідуальних гаражів. На підставі вказаного рішення, відповідачка [PERSON], отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,0053 га, що в [ADDRESS], кадастровий номер 2123610100:03:001:0024. Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). При цьому, обов'язок доведення незаконності оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування в силу ст.ст. 10,11, 60 ЦПК України, покладається саме на позивачів. Натомість, позивачі [PERSON], [PERSON], та [PERSON], не надали суду жодних доказів того, шо оспорюване рішення Рахівської міської ради не відповідає закону чи іншим правовим актам та порушує їх цивільні права та охоронювані законом інтереси. Позивачі не довели суду наявність спірних матеріальних правовідносин та факт порушення їх прав оскаржуваним рішенням. На підставі наведеного, суд вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування скасуванню не підлягає з підстав недоведеності незаконності такого. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документа без оспорення рішення, що надало право на отримання цього ату та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом. Оскільки, державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано і дотримання вимог, передбачених ст.ст. 116,118 ЗК України. З врахуванням наведеного, слід зробити висновок про те, що скасувати та визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданого на підставі не скасованого та не визнаного недійсним рішення, на підставі якого він виданий, є неможливим. На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed