Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.05.2007 між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № CSXRRX05281219 на суму 11780,80 грн. Позивачка вважає, що не має нести цивільно-правову відповідальність відповідно, оскільки коли укладався договір, вона знаходилась під психологічним впливом і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, навіть сам кредит вона брала не для себе, оскільки він їй був не потрібен, а для [PERSON], їй і віддала кредитні гроші. Зазначені обставини встановлені в ході досудового та судового слідства та знайшли своє підтвердження в вироку суду та підтверджуються доданими до заяви документами. За таких обставин, просила суд визнати кредитний договір № CSXRRX05281219 від 17.05.2007 року. В судовому засіданні позивачка та її адвокат [PERSON] позов підтримали. Суду пояснивли, що в період з 2006-2008 року позивачка відвідувала Християнську релігійну громаду «Служіння Святого Духа», де пастор [PERSON], та інші керівники, шляхом обману та зловживання довірою, психологічного тиску, під час служінь та проповідей, примушувала [PERSON] та інших членів громади брати численні кредити в кредитних спілках та банківських установах м.Черкаси. По даному факту порушена кримінальна справа, по якій Придніпровським районним судом 01.12.2011 року винесено вирок, яким [PERSON], та інші фігуранти, визнанні винними та засудженні. Ще під час досудового слідства позивачка була визнана потерпілою. На цій же стадії, відносно неї була призначена судово-психологічна експертиза, згідно з висновком якої, у [PERSON], в період з 2006-2008 року відбулися певні зміни в індивідуально-психологічних особливостях в особистості та поведінці, які впливали на правильність оцінки вчинених відносно неї протиправних дій. Так, кредитний договір від 17.05.2007 року., між позивачкою та ПАТ КБ « Приватбанк», було укладено саме в період, коли вона перебувала під психологічним тиском, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні - Назаренко С.М. позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що договір від 17.05.2007 року був укладений з дотриманням всіх вимог діючого законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Також зазначив, що у висновку експертизи вказано лише про те, що індивідуально-психологічні особливості певною мірою впливали на поведінку [PERSON] на момент укладення договору кредиту, але не позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.05.2007 між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено строковий кредитний договір № CSXRRX05281219 у сумі 11780,80 грн. на строк 24 місяці. В своїх позовних вимогах позивачка посилається на те, що на момент укладення оспорюваного договору від 17.05.2007 року вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, так як в період з 2006-2008 року позивачка відвідувала Християнську релігійну громаду «Служіння Святого Духа», де пастор [PERSON], та інші керівники, шляхом обману та зловживання довірою, психологічного тиску, під час служінь та проповідей, примушувала [PERSON] та інших членів громади брати численні кредити в кредитних спілках та банківських установах м.Черкаси. Факт того, що [PERSON] та інші керівники визнані винними підтверджується відповідним вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29.03.2013 року. Як встановлено при розгляді справи, ще під час досудового слідства в рамках кримінального провадження була призначена судово-психологічна експертиза № 642 від 28.11.2008 року, у висновку якої зазначено, що у позивачки [PERSON], дійсно, в період з 2006-2008 років відбулися певні зміни в індивідуально-психологічних особливостях в особистості та в поведінці. Проте, під час проведення експертизи 28.02.2008 року перед експертом не було поставлене питання щодо здатності усвідомлювати свої дії підекспертною [PERSON] на час укладення кредитного договору від 17.05.2007 року. Експерт надавав відповіді на такі питання: чи відбулися зміни в індивідуально-психологічних особливостях потерпілої [PERSON] в період з 2000 по 2008рр. за час її перебування в релігійній громаді і зокрема в період вчинення проти неї протиправних дій з 2006 по 2008р. Якщо були такі зміни, то чи впливали вони на правильність оцінки [PERSON] вчинених відносно неї протиправних дій. З матеріалів справи вбачається, що позивачка періодично перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні, також у кардіологічному відділенні, востаннє лікувалася в стаціонарі у 2011 році. В той час, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] під диспансерним наглядом у КЗ «ЧОПНД» не перебуває, за медичною допомогою не зверталася. Наявні на період 2007 року скарги на періодично виникаючі головні болі, порушення сну, головокрутіння, з огляду на встановлений їй ще у 2004 році діагноз «нейроциркуляторної дистонії з вегетативними пароксизмами», не мають характер стійких психічних розладів. У ході судового розгляду даної цивільної справи питання щодо стану [PERSON] під час укладання оспорюваного кредитного договору було постановлено перед експертами та на нього надано вмотивований та вичерпний висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 110 від 28.02.2014р. Відповідно до зазначеного акту судово-психіатричної експертизи індивідуально-психологічні особливості (зокрема схильність до навіювання) певною мірою впливали на поведінку підекспертної [PERSON] на момент укладання кредитного договору від 17.05.2007 року, але не позбавляли підекспертну здатності усвідомлювати власні дії та керувати ними. [PERSON] на момент укладання кредитного договору - 17 травня 2007 року, будь-яким хронічним стійким психічним розладом не страждала і була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними. Окремі прояви астено-невротичних розладів обумовлені переважно нейроциркуляторною дистонією, не формувалися в клінічну картину стійкого психічного розладу, були легко - помірно виражені, компенсовані і також не впливали патологічним хворобливим чином на здатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладання кредитного договору від 17 травня 2007 року. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В акті не йде мова про те, що на момент укладення оспорюваного договору від 17.05.2007 року не усвідомлювала значення своїх дій в повному обсязі, не могла ними керувати. Мова йдеться лише проте, що в період з 2006-2008 років в неї відбулися певні зміни в індивідуально-психологічних особливостях в особистості та в поведінці. Слід також зазначити, що в період з 2006 по 2008 рік [PERSON] за медичною допомогою до лікарів-психіатрів не зверталася, будь-яка документація з цього приводу відсутня, що свідчить про те, що її стан здоров"я на момент укладення оспорюваного договору не викликала ніяких занепокоїнь. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що особисто були прихожанами тієї ж церкви, що і позивачка, та також перебували під психологічним впливом [PERSON], були позбавлені можливості самостійно приймати рішення, їхніми діями керувала пастор [PERSON] Показання свідків - це повідомлення про відомі їм обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Свідком є особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Для правильного визначення свідка слід виходити з того, що свідок - як правило, незацікавлена особа, здатна за своїм фізичним і психічним розвитком правильно сприймати, зберігати відомості про факти і давати про них правильні показання, які сприймала безпосередньо або якій стали відомі обставини (факти), що мають значення для справи. Суд вважає, що покази зазначених вище свідків носять суб»єктивний характер, вони не є фахівцями в галузі психології чи психіатрії, а тому дані особи не можуть у повній мірі об»єктивно надати оцінку психологічному чи психічному стану позивачки. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов"язань, що виникають із договорів та інших правочинів" (п. 1) визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність [PERSON] в момент укладення кредитного договору від 17.05.2007 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що відбулися певні зміни в індивідуально-психологічних особливостях в особистості та в поведінці позивачки, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Враховуючи викладене вище, аналізуючи докази в їх сукупності, беручи до уваги висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 110 від 28.02.2014 року, суд приходить до висновку, що підстав для визнання кредитного договору № CSXRRX05281219 від 17.05.2007 року недійсним немає, а тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 225 ЦК України,

Outcome: dismissed