Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 13.12.2015 року померла її бабуся [PERSON], якій за життя на праві власності належало 5/12 частин житлового будинку за адресою м. Чернігнів, вул. Спортивна, 31. Після смерті бабусі вона та її брат [PERSON] подали до нотаріальної контори у встановлений строк заяви про прийняття спадщини за законом. Згодом їй стало відомо про наявність заповіту, відповідно до якого [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] Вважає вказаний заповіт недійсним та таким, що складений [PERSON] під впливом помилки, оскільки ще за життя бабуся повідомила її матері [PERSON] та братові [PERSON] про наяваність заповіту та те, що вона здійснила цим помилку. Так, складаючи заповіт на користь [PERSON] вона бажала укласти такий правочин, за яким одержить догляд від особи, якій передасть у власність своє майно після смерті, а [PERSON] в свою чергу обіцяла догляд [PERSON] до смерті. Проте, після складання заповіту в жовтні 2015 року [PERSON] поїхала до смт. Понорниця, Коропського району та більше до [PERSON] не поверталась та догляду не надавала. Позивач вказує, що [PERSON] помилялась щодо природи правочину, своїх прав та обов»язків, вважаючи, що даний заповіт був складений під впливом помилки покійної, яка сама заявляла про це, проте не встигла скасувати заповіт внаслідок смерті. Уточнивши позовні вимоги позивач просив суд, з підстав передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України, визнати недійсним заповіт [PERSON] посвідчений 20 серпня 2015 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] за №630; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 23.01.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] реєстр № 137 на ім"я [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.02.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] реєстр № 626 на ім"я [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній та в уточненій позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні вказала, що [PERSON] при складенні заповіту помилялась щодо природи правочину і фактично бажала укласти договір довічного утримання, оскільки хотіла здійснення відносно неї утримання та догляду. Позивач [PERSON], допитана як свідок, в судовому засіданні зазначила, що вона являється рідною онукою померлої [PERSON] З 2005 року проживає у м. Львові. З бабусею були близькими і в гарних відносинах, часто телефонували одна одній. [PERSON] після смерті сина проживала одна і постійно говорила про бажання, що б з нею хтось жив і говорила, що віддам хату тому хто буде за нею доглядати. 5 грудня 2015 року бабуся зателефонувала їй і сказала, що помилилась в тому що довірилась [PERSON] і склала не той правочин. Відповідач та представник відповідача позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що Новозаводським районним судом м. Чернігова вже розглядалась справа за позовом [PERSON], (який по даній цивільній справі є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог) до [PERSON] м. Р. про визнання заповіту недійсним з тих самих підстав, що і даний позов [PERSON] Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 11.01.2017 року в задоволенні позову відмовлено. Таким чином, вказав, що вказаним рішенням суду зроблено відповідні висновки щодо природи правочину заповіту та про відсутність підстав для визнання його недійсним відповідно до ст. 229 ЦК України. Третя особа [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні також як свідок, вказав, що про існування заповіту він дізнався 5 грудня 2015 року, коли бабуся [PERSON] повідомила йому та його матері про це і висловила свій жаль "що я наробила, відписала хату своїй родичці, а вона поїхала до себе у Понорницю". Бабуся показала заповіт, на що він їй сказав, що це не договір довічного утримання і по ньому відсутній обов"язок щодо утримання заповідача. На що [PERSON] виразила бажання знищити заповіт. Третя особа [PERSON], яка також була допитана як свідок, пояснила, що являється племінницею [PERSON] і на неї останньою було складено заповіт у 2014 році. Постійно навідувалась до [PERSON] остання постійно виражала бажання що б хтось із нею проживав і заповіт склала на неї з цією метою. Про існування нового заповіту дізналась через шість місяців після сметрі [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що багато років знала [PERSON], яка 10.12.2015 року повідомила їй про складення заповіту, яким майно заповіла [PERSON], проте жалкувала про це і попросила поїхати до нотаріуса та скасувати його, для цього віддала свій паспорт. Також вказала, що [PERSON] за два роки до цього і їй пропонувала скласти заповіт з умовою проживання з нею. Свідок [PERSON] показала, що є невісткою [PERSON] 5.12.2015 року [PERSON] повідомила їй та сину [PERSON] про помилку яку вона вчинила, а саме склала заповіт на користь [PERSON], яка залишило її одну і поїхала. Хотіла порвати заповіт. Просила, що б допомогли скасувати заповіт у нотаріуса. Проте не знайшли паспорт, як з"ясувалось пізніше, він був у [PERSON] А через короткий час [PERSON] померла. Свідок [PERSON] в судовому засідання зазначила, що вона була подругою [PERSON] і часто в неї була. Одного разу їй зателефонувала [PERSON] і попросила приїхати та взяти із собою паспорт. Коли приїхала до [PERSON] то з»ясувалось, що остання хоче оформити заповіт на користь [PERSON] і запросила її бути свідком при складанні заповіту. Після цього поїхали до нотаріуса де був у її присутності посвідчений заповіт. Перед цим, [PERSON] говорила, що [PERSON] буде за нею доглядати. Свідок [PERSON] зазначила, що вона являється соціальним працівником і відвідувала [PERSON] Остання дуже хотіла, що б хтось жив з нею, навіт і їй пропонувала. Одного разу їй зателефонувала [PERSON] і запитала чи є паспорт та запросила бути свідком при складанні заповіту. У її присутності був посвідчений заповіт у нотаріуса, де вона в голос його прочитала. До складення заповіту була розмова про те, що [PERSON] обіцяла доглядати [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до заповіту від 20 серпня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано в реєстрі № 630 [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що за законом матиме право, а також належні майнові права та обов»язки на час смерті заповіла [PERSON] (а.с. 7). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла 13.12.2015 року (а.с. 9) Із свідоцтва про народження [PERSON] серія 11-ЕЛ № 429094 від 08.04.1986 (а.с.10), свідоцтва про народження [PERSON] 111-ЕЛ № 317689 від 08.07.1992. (а.с 11), свідоцтва про розлучення [PERSON] (а.с. 14) вбачається , що позивач [PERSON] являється онукою померлої [PERSON] Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1 та 2ст.319 ЦК України). Відповідно до положень ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Згідно з положеннями ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільної дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до положень ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За положеннями ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правовою підставою для пред»явлення позову для визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] 12.08.2015 року позивачем зазначено ст.229 ЦК України -вчинення правочину під впливом помилки. Позивач вказує, що [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, не розуміла правової природи вчинюваного правочину, вважала, що особа на користь якої вчиняється заповіт зобов»язана здійснювати догляд та утримання щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст.. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, відповідно до рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11.01.2017, яким скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.10.2016, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено. В своєму рішенні апеляційний суд оцінив доводи позивача щодо визнання заповіту недійсним з підставі передбачених ч.1 ст.229 ЦК України, а саме вчинення правочину під впливом помилки. При цьому судом апеляційної інстанції виходив з наступного. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов»язань, які виникли з правочину, і не пов»язані з поведінкою іншою стороною правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. З огляду на зазначене, можливість оспорювання правочинів, вчинених внаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень ст.229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті. При винесенні рішення 11.01.2017 Апеляційний суд виходив з того, що [PERSON] вже будучи заповідачем відповідно до положень ч.2 ст.1254 ЦК України, 20 серпня 2015 року склала новий заповіт, яким визначила порядок переходу належного їй майна до [PERSON], що свідчить про обізнаність [PERSON] із правовою природою заповіту та за життя не скористалась правом на скасування заповіту. Наявність будь - яких перешкод у [PERSON] для скасування зазначеного заповіту не встановлено. Посилання на втрату паспорта [PERSON] як на перешкоду вчинення відповідної нотаріальної дії, належними та допустимими доказами не підтверджено. Враховуючи обставини встановлені Апеляційнм судом Чернігівської області при винесенні рішення 11.01.2017, дослідивши надані докази по даній цивільній справі, оцінивши покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], судом не встановлено, що саме на момент вчинення [PERSON] заповіту 12.08.2015 вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, і що складання даного заповіту не відповідало її волі. Враховуючи, що не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, а також те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, оцінивши фактичні обставини справи та надані сторонами докази, правову норму, яка застосовується до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність скасування раніше вжитих заходів до забезпечення позову відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України.

Outcome: dismissed