Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

26 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, у якому зазначила, що вони з травня 2013 року з відповідачем по справі не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, тому за час спільного проживання переконалися, що у них не має спільних інтересів. Вони не бажають бути разом, жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами один одного. Окрім того, позивач вказує про те, що від даного шлюбу у них з відповідачем є двоє дітей, які проживають разом з нею, вона вважає, що після розлучення діти мають залишитися з нею. У судове засідання позивач не з'явилася, але надала до суду заяву у якій просила слухати справу без її участі, позов підтримувала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник позивача, адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву у якій просить слухати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити в порядку заочного рішення. Представник третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки і піклування Ленінської районної у м. Полтаві ради у судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву у якій просить слухати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити в порядку заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи маються рекомендовані повідомлення про вручення йому судової повістки. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справ. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON], третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки і піклування Ленінської районної у м. Полтаві ради до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей таким, що підлягає до задоволення, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що сторони 30 січня 2013 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 54 від 30.01.2013 року, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (а.с. 17). З травня 2013 року позивач з відповідачем по справі не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо. Відповідно до положення ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Від шлюбу сторони мають двох дітей - доньку [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], згідно свідоцтв про народження. (а.с. 4,5). На даний час позивач разом з дітьми - [PERSON] та [PERSON] проживають у батьків позивача. [PERSON] має постійне місце проживання за адресою [ADDRESS] (а.с. 6, 12), вищу педагогічну освіту, самостійний заробіток, не судима, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалася, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебувала і не перебуває, позитивно характеризується (а.с. 8, 9). Законодавцем дано чітке визначення терміну дитини, відповідно до положення ст. 1 Закону України „Про охорону дитинства", дитина - це особа віком до 18 років ( повноліття), якщо згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Крім того, законодавцем визначено критерії участі батька та матері у вихованні дитини та основні важелі у вихованні дитини, які не повинні будь-якими чинниками обмежувати права та інтереси дитини. Як вбачається зі ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства" батько та мати мають рівні права та обов"язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішувати суд. Суд під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки і піклування або суду не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що при вирішенні спору про проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік, з"ясовувати з ким з батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особливі якості батьків, можливість створення належних умов для виховання маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією з прав дитини від 20 листопада 1959 року закріплено принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір"ю лише у виняткових ситуаціях, тобто перевага надається матері. Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою : [ADDRESS] Служби у справах дітей виконкому Ленінської районної у м. Полтаві ради, у вищевказаному помешканні витримуються гігієнічні норми, діти забезпечені продуктами харчування, одягом, взуттям, іграшками. Комісія вважає, що умови проживання за адресою: [ADDRESS] - задовільні. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини закріплено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком коли компетентні органи згідно присудження визначають відповідно до вживаного закону і процедур, що таке розставання необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним в тому або іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно ухвалювати рішення щодо мешкання дитини. У відповідності до статті 8 Конвенції про права дитини - держави - учасниці зобов"язані поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім"я, сімейні зв"язки, які передбачені законом, не допускаючи протизаконного втручання. За таких обставин суд приходить до висновку, що визначити місце проживання двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], необхідно разом з їх матір'ю [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved