Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

22 січня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та просила: Виділити в натурі 1\\2 земельної ділянки [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 194, 5 м2 та визнати право особистої приватної власності на виділену в натурі Vi зазначеної земельної ділянки, згідно з висновком судового експерта Скибінської Т.М. №220/2016 ПП "Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.", а саме: від точки 1 по прямій лінії на відстані 31,94 м (до точки 2); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 0,67 м (до точки 3); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 8,0 м (до точки 4); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,0 м (до точки 5); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 2,82 м (до точки 6); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,83 м (до точки 7); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,06 м (до точки 8); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 0,32 м (до точки 9); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 1,15 м (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 3,66 м до первісної з відліку (до точки І); Виділити в натурі Ѕ земельної ділянки [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 194, 5 м2 та визнати право особистої приватної власності на виділену в натурі V2 зазначеної земельної ділянки, згідно з висновком судового експерта Скибінської Т.М. № 220/2016 ПП "Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.", а саме: від точки 2 по прямій лінії на відстані 0,67 м (до точки 3); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 8,0 м (до точки 4); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,0 м (до точки 5); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 2,82 м (до точки 6); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,83 м (до точки 7); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,06 м (до точки 8); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,13 м (до точки 11); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,40 м (до точки 12); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 0,96 м (до точки 13); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 6,90 м (до точки 14); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 22,42 м (до точки 16); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 0,89 м (до точки 17); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 6,03 м (до точки 18); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 9,45 м ( до точки 19); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,13 м ( до точки 20); далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 0,91 м ( до точки 21);\~ далі в тому ж напрямку по прямій ліній на відстані 5,43 м до первісної точки відліку (до точки 2); Встановити земельний сервітут [PERSON] загальною площею 8,05 м2, вздовж зовнішньої стіни частини об`єкту літ. "А", яка знаходиться у праві особистої приватної власності [PERSON] , для обслуговування зовнішньої стіни частини об`єкту " А ", як зазначено графічно у висновку судового експерта Скибінської Т.М. № 220/2016 ПП "Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.". Виділити Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 158,0 м2, в т.ч. житлової - 106,8 м2,\~ [PERSON] та\~визнати право\~особистої приватної\~власності на\~Ѕ об`єкта незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] згідно з висновком судового експерта Скибінської Т.М. № 220/2016 ПП "Одеський науково- дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.", а саме: цокольний поверх, загальною площею 39,2 м2, в т.ч. житлової - 28,6 м2: 1 житлова, площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; -частина приміщення 2 коридор, площею 2,4 м2, вартістю 11 700,5 грн.; 3 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення 4 житлова, площею 6,1 м2, вартістю 29 739 грн.; 9 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 10 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; 11 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення І сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; І поверх, загальною площею 39,6 м2, в т.ч. житлової - 16,6 м2: частина приміщення II сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; хол, площею 14, 2 м2, вартістю 69 229 грн.; частина приміщення 2 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12\~188 грн.; 3 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення 4 житлова, площею 6,1 м2, вартістю 29\~739 грн.; 9 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; -10 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; ІІ поверх, загальною площею 39,6 м2, в т.ч. житлової - 30,8 м2. 1 житлова, площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; 2 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення 3 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12\~188 грн.; 4 житлова, площею 8,3 м2, вартістю 40 465 грн.; 10 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 11 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; частина приміщення III сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; III поверх,загальною площею 39,6 м2, в т.ч. житлової - 30,8 м2.; частина приміщення IV сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; 1 житлова ,площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; 2 санвузол, площею 1.9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення 3 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12\~188 грн.; 4 житлова, площею 8,3 м2, вартістю 40 465 грн.; 10 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 11 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн. Виділити Ѕ\~ частину об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 158,1 м2, в т.ч. житлової - 123,0 м2, [PERSON] та визнати право особистої приватної власності на Ѕ об`єкта незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] згідно з висновком судового експерта Скибінської Т.М. № 220/2016 ПП "Одеський науково- дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.", а саме: цокольний поверх, загальною площею 39,5 м2, в т.ч. житлової - 30,8 м2: частина приміщення 2 коридор, площею 2,4 м2, вартістю 11 700,5 грн.; частина приміщення 4 житлова, площею 8,3 м2, вартістю 40 465 грн.; 5 житлова, площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; 6 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 7 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; 8 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення І сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; І поверх, загальною площею 39,6 м2, в т.ч. житлової - 30,8 м2: частина приміщення II сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; частина приміщення 2 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; частина приміщення 4 житлова, площею 8,3 м2, вартістю 40 465 грн.; 5 житлова, площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; 6 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 7 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; 8 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; ІІ поверх, загальною площею 39,5 м2, в т.ч. житлової - 30,7 м2. частина приміщення III сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; частина приміщення 3 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; 5 житлова, площею 8,2м2, вартістю 39 977 грн.; 6 житлова, площею 12,0 м2,\~вартістю 58\~503\~грн.;\~7\~санвузол,\~площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 8 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; 9 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; III поверх,загальною площею 39,5 м2, в т.ч. житлової - 30,7 м2.: частина приміщення 3 коридор, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн.; 5 житлова, площею 8,2м2, вартістю 39 977 грн.; 6 житлова, площею 12,0 м2, вартістю 58 503 грн.; 7 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; 8 житлова, площею 10,5 м2, вартістю 51 191 грн.; 9 санвузол, площею 1,9 м2, вартістю 9 263 грн.; частина приміщення IV сходи, площею 2,5 м2, вартістю 12 188 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому змушена звернутись до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з 11 березня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, 10 липня 2013 року, ними була придбана земельна ділянка на [ADDRESS] . На спірній земельній ділянці [PERSON] розпочав самовільне будівництво садового будинку без затвердженого проекту на будівництво будинку, який не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач зазначала, що вона приймала участь у послідуючому будівництві будинку на цій земельній ділянці, а саме: закуповувала будівельні матеріали та займалась будівництвом і облаштуванням. Свої вимоги обґрунтовувала письмовими доказами, а саме: копією накладної від 12 липня 2015 року № ЧП-008576, копією накладної від 12 липня 2015 року, копією бланка замовлення від 10 липня 2015 року №133/2-15, товарними чеками від 10, 11 липня 2015 року, копіями видаткової накладної та чеку від 05 липня 2015 року № 99905, копіями видаткової накладної від 24 червня 2015 року № Оф000001383 383, копіями фіскальних чеків від 22, 23, 25, 29 червня 2015 року, 04, 06, 10, 16, 27 липня 2015 року, 14, 15 серпня 2015 року, копіями розрахунків на проведення будівельних робіт та копіями договору про надання споживчого кредиту. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, [PERSON] подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Матеріали цивільної справи надійшли до суду 02 жовтня 2019 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 03 жовтня 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання з`явились позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , які позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] у задоволенні позову просив відмовити, через його необґрунтованість та безпідставність. Вислухавши сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 11 березня 1989 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте рухоме та нерухоме майно, а саме: 10 липня 2013 року відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0389 га, на [ADDRESS] цільове призначення - для садівництва (т. 1 а.с. 199). Зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2013 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] . Подружні стосунки між сторонами не склались, та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т. 1 а.с. 5). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги той факт, що за пунктом 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0389 га на [ADDRESS] , укладеного 10 липня 2013 року [PERSON] , цей договір вчинений за згодою дружини покупця - [PERSON] 0. викладеною окремою заявою. Відповідачем в свою чергу не спростовано та матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача. Таким чином, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: земельна ділянка площею 0,0389 га на [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а від так підлягає поділу. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.25\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.4,5\~ст.71 СК України\~присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Позивач просить виділити їй в натурі Ѕ частину земельної ділянки, однак у відповідності до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до вимог статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. При вирішенні даного спору суд керується правилами, сформульованими у статтях 358, 367 ЦК України, де закладені принципи поділу майна у натурі, оскільки за нормами ст. 364 ЦК України при виділу частки право спільної часткової власності припиняється лише для особи, яка виділяє свою частку, тоді як в даному випадку при виділі частки позивача, право спільної часткової власності припиниться для обох сторін. В абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 визначено, що при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Відповідно до п. 19 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 за № 7, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну\~\~грошову компенсацію. У відповідності до ч. 4\~ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Тобто вказані норми закону визначають порядок поділу в натурі спільного майна шляхом укладання договору, такий договір між сторонами укладений не був. Також суд вважає, що дані вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню, тому що право власності позивача на вищевказану частку земельної ділянки, як окремий об`єкт, не зареєстровано, у зв`язку з чим остання позбавлена права ставити дане питання у цьому позові. Що стосується вимог позивача відносно об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] . Судом встановлено, що на спірній земельній ділянці [PERSON] розпочав самовільне будівництво садового будинку без затвердженого проекту на будівництво будинку, який не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що вона приймала участь у послідуючому будівництві будинку на цій земельній ділянці, а саме: закуповувала будівельні матеріали. Свої вимоги обґрунтовувала письмовими доказами, а саме: копія накладної від 12 липня 2015 року № ЧП-008576, копія накладної від 12 липня 2015 року, копія бланка замовлення від 10 липня 2015 року № 133/2-15, товарні чеки від 10, 11 липня 2015 року, копія видаткової накладної та чеку від 05 липня 2015 року № 99905, копія видаткової накладної від 24 червня 2015 року № ОфОООООІ383, копія фіскальних чеків від 22, 23, 25, 29 червня 2015 року, 04, 06,10,16, 27 липня 2015 року, 14,15 серпня 2015 року, копія розрахунків на проведення будівельних робіт та копія договору про надання споживчого кредиту. Також на підтвердження вимог позивача були викликані та допитані в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак вказані свідки не могли пояснити обставини щодо будівництва спірного будинку, а також щодо фінансової участі позивача у будівництві спірного будинку. Більш того, вимоги [PERSON] про виділення їй у власність Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 158,0 м2, в т.ч. житлової - 106,8 м2,\~ [PERSON] та\~визнати право\~особистої приватної\~власності на\~Ѕ об`єкта незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] не підлягають задоволенню, тому що право власності на вищевказане домоволодіння, як окремий об`єкт, не зареєстровано, як передбачено статтею 331 ЦК України. Слід зазначити, що Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 18 квітня 2014 року щодо будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] було складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил в якому встановлено, що забудовник [PERSON] не дотримався затверджених проектних рішень вказаних у будівельному паспорті чим порушив ст.. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». В результаті чого Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 18 квітня 2014 року було складено протокол про адміністративне правопорушення та видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. В подальшому, 22 квітня 2014 року Інспекцією була винесена постанова № 208 по справі про адміністративне правопорушення, якою визнано забудовника [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 96 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За таких обставин, суд приходить до висновку, що домоволодіння, яке просить виділити позивач їй у власність, за адресою [ADDRESS] фактично є самочинним будівництвом, так як позивачем не надано суду доказів, що на її ім`я чи ім`я відповідача оформлювались дозвільні документи на будівництво, і що вказаний будинок на теперішній час введений в експлуатацію, а від так вказані вимоги не можуть бути задоволенні. Разом з тим, з вимогами щодо визнання за нею права на будівельні матеріали, з яких побудований спірний будинок, позивач до суду не зверталась. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до\~ст..\~76\~ЦПК України\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст..\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та слід визнати земельну ділянку площею 0,0389 га на [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та визнати за позивачемв порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 її частину. На підставі викладеного і

Outcome: partial