Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

05 вересня 2017 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати незаконними та скасувати розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки, площею 0,25 га, що є власністю [PERSON] із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва та визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: серія ЯГ № 247414, виданий 29.10.2008 на імя [PERSON], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010834400027 від 29.10.2008; серія ЯГ № 247415, виданий 29.10.2008 на імя [PERSON], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010834400026 від 29.10.2008, а також витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі ДП «Іванківське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 1,8279 га, з кадастровими номерами 3222084200:03:003:0003, 3222084200:03:003:0004, стягнути з відповідачів фактично понесені судові витрати на користь прокуратури Київської області. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON], загальною площею 1,8279 га. На підставі вказаного розпорядження Іванківської районної державної адміністрації [PERSON] отримав державний акт серії КВ № 017476 на право власності на земельну ділянку площею 1,8279 га. В подальшому розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки, площею 0,25 га, що є власністю [PERSON] із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва. На підставі вказаного рішення, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 247414 щодо земельної ділянки з 3222084200:03:003:0003 площею 1,5779 га та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 247415 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222084200:03:003:0004 площею 0,25 га. Разом з тим, вказані земельні ділянки на думку позивача вибули з державної власності всупереч встановленого законом порядку, у звязку з чим розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» та розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» підлягають визнанню недійсним, а земельні ділянки - витребуванню на користь держави. Зокрема, позивач вважає, що спірні земельні ділянки передано у власність [PERSON] з порушенням законодавства, а саме з порушенням вимог статей 80, 84, 149, 155 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК України) та статей 7, 8, 17, 28, 23, пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (далі по тексту ЛК України), оскільки вказані земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство». В судовому засіданні прокурор Іванківського районного відділу Броварської місцевої прокуратури [PERSON] позов підтримала повністю, просила позовні вимоги задовольнити. Представник позивача - ДП «Іванківське лісове господарство» [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та зазначила, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, перебувають у лісовому фонді Жеревського лісництва та є землями лісового фонду ДП «Іванківське лісове господарство». Представник Іванківської районної державної адміністрації Іванківського району Київської області [PERSON], просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на законність винесених розпоряджень, які оспорює прокурор та ДП «Іванківське лісове господарство». Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства звернулось до суду з клопотанням про судовий розгляд цивільного позову без їх участі, повідомили, що підтримують позицію прокуратури. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, заперечення або відзив до суду не надавав. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, в звязку із необґрунтованістю позову, відсутністю достатніх доказів, що можуть підтвердити право користування спірною земельною ділянкою ДП «Іванківське лісове господарство», та в звязку із спливом строків позовної давності. Суд, вислухавши доводи сторін та інших учасників цивільної справи, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Розважівською сільської ради та передано у власність для ведення особистого селянського господарства вказані земельні ділянки громадянам, серед яких [PERSON], земельна ділянка площею 1,8279 га. На підставі вказаного розпорядження Іванківської районної державної адміністрації [PERSON] отримав державний акт серії КВ № 017476 на право власності на земельну ділянку площею 1,8279 га. В подальшому розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки, площею 0,25 га, що є власністю [PERSON] із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва. На підставі вказаного рішення, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 247414 щодо земельної ділянки з 3222084200:03:003:0003 площею 1,5779 га та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 247415 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222084200:03:003:0004 площею 0,25 га. Так, відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції на час спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. Пункт 12 Перехідних положень ЗК України встановлює, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. За змістом статей 116, 118, 125 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності громадянина на земельну ділянку виникає на підставі державного акту про право власності, який видається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, прийнятим за результатами розгляду відповідного клопотання (заяви) фізичної особи та землевпорядної документації щодо конкретної земельної ділянки, узгодженої контролюючими службами. Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначається постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.04 № 667, відповідно до якого проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт. Проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. В судовому засіданні позивачем надано суду проект землеустрою спірної земельної ділянки, затвердженої розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004, що дало змоги суду в повній мірі дослідити всі матеріали проекту землеустрою та встановити повноту всіх необхідних погоджених документів та висновків про погодження проекту землеустрою, всіх дозвіл державних органів щодо відведення вказаної земельної ділянки [PERSON] Судом було наголошено, що ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зокрема прокурором, як представником позивача при дослідженні проекту землеустрою спірної земельної ділянки не надано доказів порушень отримання дозволів державних органів громадянином [PERSON] або землевпорядною організацією щодо порядку виділення спірної земельної ділянки. Суд звернув увагу учасників судового засідання, що чинний Цивільний процесуальний кодекс України в своїх положеннях відображає, що роль судді перестала бути в процесі як ініціатора витребування доказів, оскільки законодавцем такий обовязок покладено на сторони. Суд при розясненні прав та обовязків особам, які беруть участь у справі наголосив, що дійсно сторони мають право згідно ст. 27 ЦПК України (в редакції що діяла до 15.12.2017 року), ст. 43 ЦПК України подати докази, але кожному праву кореспондується обовязок, а саме що особа повинна довести суду свої вимоги або заперечення, а для цього слід подати суду докази, бо у противному разі, якщо вимоги не будуть доведені, суд відмовить у позові. Відповідно до пояснень представника Іванківської районної державної адміністрації проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, було погоджено із Управлінням Держкомзему у Іванківському районі Київської області, відділом містобудування, архітектури житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Іванківської РДА. Крім того, вказаний проект землеустрою містить Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 20.05.2004 року відповідно до якого межі земельної ділянки погоджені і не викликають спірних питань. Межові знаки, якими закріплена земельна ділянка в кількості 4 шт, показані та передані на зберігання землевласнику. Зокрема, у вказаному акті стоїть підпис керівника Іванківського Держлісгоспа та печатка вказаного господарства, що свідчить про погодження меж вказаних земельних ділянок з ДП "Іванківський лісгосп". Вказане на думку суду, свідчить про те, що земельна ділянка, що відводилась не відноситься до земель, які перебувають у користуванні лісового господарства. Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Згідно з ч. 9 ст.118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Таким чином, оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства досліджено судом та встановлено, що вказаний проект землеустрою був погоджений всіма установами, передбаченими законом, навіть керівником Іванківського Лісгоспа, а порушень законодавства при виготовленні такого проекту землеустрою не встановлено вказаними органами, суд, дійшов висновку, що оспорюване розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» на підставі наданих позивачем доказів не може бути визнане незаконним та бути скасоване, оскільки позивачем не вказано, які порушення містить вказаний проект землеустрою. Також, в судовому засіданні була досліджена технічна документація із землеустрою щодо перенесення в натуру проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки громадянину [PERSON] із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва в межах Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області. Вказана технічна документація була затверджена розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки, площею 0,25 га, що є власністю [PERSON] із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення садівництва. Вказана технічна документація містить висновок державної експертизи землевпорядної документації від 15.05.2008 року № 11-44е, відповідно до висновків якого вказаний проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно. Щодо твердження позивача, що вказані земельні ділянки, на час їх відчуження, перебували в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення і використовувались для ведення лісового господарства ДП «Іванківське лісове господарство» судом встановлено наступне. Відповідно до ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Крім того, у відповідності до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Так, згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. Але, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані тільки копії планшетів, що зроблені з оригіналів, які суду представник позивача надати не може в звязку із їх відсутністю. Тобто, в звязку з тим, що сторонами в справі не надано суду належним чином оформлені оригінали планшетів (згідно з вимогами пункту 2.1.4 вказаної вище Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи), а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством ще не отримані, то враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, документи, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Іванківське лісове господарство» суду не надано. Крім того, відповідно до ст.48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного обєкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства обєкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обовязковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Надані в судовому засіданні копії планшетів, не відповідають вимогам галузевим нормативним документам, а також положенням Лісового кодексу України. А саме, в порушення зазначених норм ні проект організації та розвитку лісового господарства, ні планшет лісовпорядкування, надані прокурором та представником ДП «Іванківське лісове господарство» не містять погоджень з органами землевпорядкування Іванківського району Київської області та територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а тому не беруться судом до уваги як доказ права постійного користування ДП «Іванківське лісове господарство» спірними земельними ділянками, а інші документи лісовпорядкування суду не надавались. Проекти організації та розвитку лісового господарства ДП "Іванківське лісове господарство" в тому числі і окремо по Жеревському лісництву за 2015 містить загальну площу земель, що перебувають в користуванні Жеревського лісництва та ДП "Іванківське лісове господарство", яка відповідно до Акту від 08.10.2014 року та протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року, а також протоколу другої лісовпорядної наради від 22.05.2015 року відображують площу земель ДП "Іванківський лісгосп" в Іванківському районі що складає 43 622 га, яка фактично не змінилась після винесення оспорюваних розпоряджень. Тобто спірні земельні ділянки, про які зазначає прокурор в позовній заяві, щодо вибуття їх з земель лісового фонду, не могли відноситись до земель, які знаходяться в користуванні ДП «Іанківське лісове господарство», оскільки площа земель залишилась в тому ж обсязі. Суд також не приймає до уваги додаток до листа № 227 від 03.05.2017 року, а саме, схему накладки фрагмента картографічної бази даних та план-схему, яка надана позивачем, оскільки з встановлених в судовому засіданні обставин зясовано, що її виготовив представник ДП «Іванківського лісового господарства» [PERSON], який не є спеціалістом у вказаних питаннях. Щодо долучення позивачем в якості доказів висновок експерта в рамках кримінального провадження, то суд критично відноситься до доказів, які надавав позивач отриманих в рамках кримінального провадження, оскільки підстави проведення вказаної експертизи, документи на підставі яких вона була проведена, судом в рамках зазначеної цивільної справи не досліджувались, питання сторонами цивільної справи та судом не формувались. Але, суд врахував думку сторін, які клопотали про дослідження саме вказаного висновку експерта з метою зясування з використанням спеціальних знань щодо можливого знаходження спірних земельних ділянок на території земель ДП "Іванківське лісове господарство". При дослідженні судом встановлено, що на сторінці 19 вказаного висновку експерта № 15/17 від 14.08.2017 року експерт зазначає, що «земельні ділянки з кадастровими номерами 3222084200:03:003:0003, 3222084200:03:003:0004 в складі земель, що перебувають у постійному користуванні ДП "Іванківський лвісгосп" не потрапляють». Тому суд вважає, що позивачем надано висновок експерта, який фактично спростовує доводи прокурора та ДП "Іванківське лісове господарство" щодо перебування земельних ділянок, щодо яких розглядається спір, в складі земель лісового фонду. Крім того, судом досліджено договір купівлі-продажу від 29.12.2010 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] купив будинок, що розташований за адресою: с. Ставрівка, вул. Ставрівська, 111а, Іванківський район Київської області, що розташований на земельній ділянці площею 0, 25 га, кадастровий номер № 3222084200:03:003:0004, який на час розгляду справи є дійсним, питання щодо визнання його недійсним позивачем та прокурором не ставилось в позовних вимогах. Також, досліджено договір куплі-продажу земельної ділянки від 29.12.2010 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] купив земельну ділянку площею 1,5779 га, кадастровий номер № 3222084200:03:003:0003 Також, стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст.140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Аналізуючи наведені норми права, підстави зазначені позивачем в своїй позовній заяві для позбавлення осіб права власності на земельні ділянки, не передбачені в ст.140 ЗК України, яка містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Також, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі по тексту - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав і основних свобод людини\~та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до висновку Європейського суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Відповідно до положень ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд враховує, що отримання спірних земельних ділянок громадянином [PERSON] та [PERSON] відбулось за процедурою та в спосіб встановленою законом, а тому підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння не має. Враховуючи викладене суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами право постійного користування спірними земельними ділянками ДП «Іванківське лісове господарство», а також не надано доказів достатніх для визнання незаконним та скасуванням розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 167 від 17.05.2004 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та розпорядження Іванківської районної державної адміністрації Київської області № 588 від 31.05.2008 «Про затвердження проекту землеустрою» та інших позовних вимог, в звязку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову керівника Броварської місцевої прокуратури. Суд дослідивши матеріали цивільної справи встановив, що стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав. Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) предявляє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства,

Outcome: dismissed