Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 03 серпня 2006 року [PERSON] та Акціонерний поштово-пенсійний банк "Аваль" (в подальшому - ПАТ "[PERSON] банк Аваль" уклали кредитний договір №354411/1517/0711-6, відповідно до якого банк зобов"язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 9000 доларів США на придбання житла під 12 % річних з кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 02 серпня 2021 року. Відповідно до вищевказаного кредитного договору банк надає позичальнику вищевказані грошові кошти, а позичальник зобов"язується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти, а також сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даній індивідуальній угоді.. Позивач вважає кредитний договір від 03 серпня 2006 року незаконним, укладеним з порушенням прав позивача як сторони договору та споживача з наступних підстав. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" банк перед укладенням договору споживчого кредиту зобов"язаний повідомити споживача, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов"язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Проте відповідач вказаних вимог Закону не виконав та не повідомив позивачу вищевказані відомості перед укладенням кредитного договору та додаткових договорів до нього. Крім цього, для укладення банк запопонував типову форму договору, до якої позичальник не мав можливості вносити зміни. Обгрунтовуючи підстави позову, позивач зазначила про те, що відповідач ввів в оману позивача, оскільки під час пропонування послуг з надання кредиту та укладення кредитного договору з додатковими угодами позивачеві не була надана інформація щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми крдитук, які були необхідні для здійснення позичальником свідомого вибору та призвели до укладення договору, на який в іншому випадку він не погодився б. Умови договору про надання кредиту в іноземній валюті порушує принцип справедливості, закріплений в ст.3 ЦК України, оскільки надання кредиту в іноземній валюті є зловживанням правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України кредитодавець як суб"єкт підприємницької діяльності перекладає виключно на позичальника. Мотивуючи тим, що оспорюваний кредитний договір не відповідає внутрішній волі позичальника, він укладений під впливом обману неуповноваженим суб"єктом за відсутності дозволу на здійснення відповідної банківської операції, зміст договору суперечить вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", приписам Цивільного кодексу України, позивач просила визнати кредитний договір №354411/1517/0711-6 від 03 серпня 2006 року, укладений між [PERSON] та ВАТ "[PERSON] Аваль", недійсним. В судовому засіданні позивач змінила підстави та предмет позову. Вважаючи, що укладений між сторонами кредитний договір є нікчемним, просила застосувати правові наслідки нікчемності кредитного правочину, зобов"язати відповідача в порядку реституції нікчемного правочину, вчиненого за кредитним договором №354411/1517/0711-6 від 03 серпня 2006 року, повернути позивачу всі валютні цінності, які були передані позивачем [PERSON] відділенню ЧОД ПАТ "[PERSON] Аваль" як виплата комісій, повернення тіла кредиту, виплата відсотків та штрафних санкцій та стягнути з банку на її користь майнові збитки та компенсацію моральної шкоди, також постановити рішення про зміну правовідношшення між позивачем та відповідачем на те, яке склалось насправді - на вчинення між ними правочину купівлі-продажу іноземної валюти із розстрочкою виплати її вартості, посилаючись на те, що кредитний договір підписаний від імені кредитора неуповноваженою особою, а саме керівником філії , повноваження якого не підтверджені належним чином; іноземна валюта не являється законним платіжним засобом, а є товаром; також банк не має дозволу на проведення операцій з валютою в сфері кредитування. В обгрунтування заявлених вимог позивач та представник позивача зазначили, що до кредитного договору не докладено копії довіреності підписанту договору від імені кредитора; іноземна валюта не може бути грошовими коштами в розумінні ст.ст.192, 524 ЦК України та суперечить ст.99 Конституції України. Представник позивача вважає, що банк, спровокувавши позичальника на отримання кредиту із його тілом в іноземній валюті та зобов"язавши його вести розрахунки в його обслуговуванні, використовуючи в якості засобу платежу іноземну валюту, порушив незаперечне конституційне право позичальника на використання в якості засобу платежу своєї національної валюти. Відповідач ПАТ "[PERSON] банк Аваль" подав до суду заперечення, вказавши про те, що між сторонами 03 серпня 2006 року був укладений кредитний договір №354411/1517/0711-6, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти в сумі 9000 доларів США на термін до 02 серпня 2021 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобов"язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов"язання в порядку та у строки, визначені договором. Кошти надавалися на придбання об"єкту нерухомості. Позивач [PERSON] була вільна у виборі банку та умов кредитування, зокрема, валюти кредиту при укладанні кредитного договору та самостійно обрала їх, що підтверджується заявою-анкетою позичальника. У заяві-анкеті [PERSON] власноручна зазначила суму кредиту, з перелічених валют обрала саме долдар США, прописом вказала "дев"ять тисяч доларів США", вказала строк кредитування, відсоткову ставку, крім цього, подала заяву про відкриття поточного рахунку у доларах США. Підписавши кредитний договір, позичальник усвідомив та гарантував, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України всі валютні ризики несе позичальник. [PERSON] засвідчила, що їй розтлумачено (зрозуміло) та вона згідна, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника. Позичальник засвідчив усі ризики, пов"язані з івстотною зміною обставин, з яких позивач виходив при укладенні кредитних договорів та договорів забезпечення. 17 березня 2009 року позичальник [PERSON] підтвердила, що в письмовій формі була повідомлена про всі умови кредитування в ВАТ "[PERSON] Аваль" та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками інформації споживачу про уови кредитування та сукупну вартість кредиту , затверджених постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року), що підтверджується повідомленням про Умови кредитування, які є невід"ємною частиною кредитних договорів, а також позичальник не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Про погодження позичальника з усіма умовами споживчого кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту свідчать підписи позичальника на додатках до кредитних договорів . Мотивуючи тим, що відповідач зі своєї сторони виконав зобов"язання за кредитним договором у повному обсязі, а позивач, у свою чергу, має виконати свої зобов"язання за договором та повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитом та виконувати інші умови, передбачені кредитним договором, відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задоволити повністю, пояснила, що банк неправомірно видав кредит в іноземній валюті, так як долар США не являється грошовою одиницею в Україні, а є товаром; банком не пред"явлено квитанції про отримання позичальником грошей, а виписка з рахунку не являється підтвердженням видачі кредиту . Треті особи в судове засідання не з"явились, повідмолені про розгляд справи належним чином. Представник відповідача ПАТ "[PERSON] банк Аваль" в судове засідання не з'явився, подали заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги не визнають з підстав, викладених у запереченні, в задоволенні позову просять відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Між сторонами 03 серпня 2006 року був укладений кредитний договір №354411/1517/0711-6, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти в сумі 9000 доларів США на термін до 02 серпня 2021 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобов"язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов"язання в порядку та у строки, визначені договором. Кошти надавалися на придбання об"єкту нерухомості. (а.с.8-10 т.1). При укладенні кредитного договору сторонами складений і підписаний платіжний календар погашення заборгованості за кредитом (а.с.4-6 т.2) та 17 березня 2009 року позивач [PERSON] була повідомлена про орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року (а.с. 6 (зворот) - 10 т.2). Відповідно до банківської ліцензії №10, виданої Національним банком України Акціонерного поштово-пенсійному банку "Аваль" 03 грудня 2001 року, банк має право здійснювати банківські оперції згідно дозволу №10-3 від 10 лютого 2004 року, зокрема, операції з валютними цінностями (а.с.11-14 т.1). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16, главою 52 ЦК України. Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України (в редакції, що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 628 ЦК Укрїни зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні положення про правочин, в тому числі договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Суд вважає, що при укладенні спірного кредитного договору позивач [PERSON] була вільна у виборі банку та умов кредитування, зокрема, щодо валюти кредиту, що підтверджується заявою-анкетою позичальника, де позивач власноручно зазначила суму кредиту, обрала валюту кредиту з запропонованих у договорі, вказала строк кредитування, відсоткову ставку. Вказана обставина спростовує твердження позивача про те, що банк спровокував її на отримання кредиту у валюті. Відповідно до банківської ліцензії №10, що видана ВАТ «[PERSON] банк Аваль» і зареєстрована НБУ 27.03.1992 року за №94 банк має право здійснювати банківські операції, зокрема, - за Дозволом №10-3 від 10 лютого 2004 року та за Додатком до Дозволу №10-3 від 10 лютого 2004 року , в тому числі , на право здійснення операцій з валютними цінностями. Кредитний договір між сторонами по даній справі про отримання позичальником кредиту в іноземній валюті не суперечить положенням ст. 524 ЦК України та умовам зазначеного договору від 03 серпня 2006 року. Відповідно до положень п.10 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року (справа №6-145цс14). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"від 19.02.1993 № 15-93 установлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Судом встановлено, що зобов»язання сторін у спірному кредитному договорі виражені в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стаття 2 Закону визначає терміни «кошти» - як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ч.1 ст. 49 ч.1 цього Закону, як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону. Тобто, уповноважені банки на підставі виданої НБУ ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право використовувати іноземну валюту на території України при здійсненні розрахунків, в т.ч. і здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 5 вказаного Декрету (на час виниклих правовідносин) генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Як випливає з п.в) ч.4 ст.5 Декрету КМУ надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Між тим, на час розгляду справи законодавством не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердж. Постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275 (на час виниклих правовідносин), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. №15-93. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"від 19.02.1993 № 15-93валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, у ВАТ (ПАТ) «[PERSON] банк Аваль» були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті і, відповідно для укладення з [PERSON] кредитного договору від 03 серпня .2006 року, враховуючи умови договору. Твердження позивача та його представника про відсутність індивідуальної ліцензії у банку, - є безпідставними. Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється НБУ. Валютні курси встановлюються Нацбанком за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджених постановою НБУ від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. На підставі викладеного суд вважає, що кредитний договір №354411/1517/0711-6 від 03 серпня 2006 року, укладений між АППБ "Аваль" та [PERSON], відповідає вимогам закону, при його укладенні сторони були вільні у визначенні умов договору, досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач [PERSON] погодилась з усіма умовами споживчого кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed