Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариство "Керамет" звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просять визнати інформацію :"директор ПАТ "КЕРАМЕТ" здійснює пряме фінансування тероризму....", яка була поширене [INFO] у 17.04 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] за посиланням [INFO] такою, що не відповідає дійсності (недостовірною) ,та завдає шкоди діловій репутації Приватного акціонерного товариства "Керамет"; зобов'язати [PERSON] спростувати зазначену інформацію, поширену [INFO] о 17.04 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] за посиланням [INFO], шляхом публікації [PERSON] в соціальній мережі Facebook» на сторінці [PERSON] такого тексту:" Інформація, оприлюднена мною, [PERSON], [INFO] у 17.04 в соціальній мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] за посиланням [INFO]/ В обґрунтування свого позову вказали, що [INFO] о 17:04 на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» відповідач поширив недостовірну інформацію про позивача , (роздрукована копія публікації додається - Інтернет - адреса відповідної публікації [INFO] Ця позовна заява стосується виключно недостовірної інформації стосовно ПАТ «Керамет" в особі генерального директора та трудового колективу Товариства, яке є самостійною юридичною особою, зареєстрованою відповідно до вимог законодавства України та має право відповідно до Цивільного кодексу України на захист особистих немайнових прав, в тому числі на захист власної ділової репутації. Відповідач розмістив Публікацію в «FасеЬоок», зробивши її доступною необмеженому колу осіб, оскільки сторінка відповідача в соціальній мережі «FасеЬоок», на якій розміщена Публікація, є публічною і до неї мають доступ всі охочі. Таким чином, в результаті розміщення відповідачем Публікації в мережі «FасеЬоок» відбулося поширення інформації про Позивача. Інформація, поширена відповідачем в Публікації, не відповідає дійсності і, відповідно, є недостовірною. Позивач ніколи не здійснював фінансування тероризму, у зв'язку з чим поширена інформація містить відомості, яких не існувало взагалі. Повідомивши широкому загалу про нібито причетність позивача до фінансування тероризму, Відповідач не надав абсолютно жодних доказів на підтвердження своїх слів, тому його висловлювання в своїй заяві є безпідставними та такими, що не містять обґрунтування. Окремо позивач наголошує на тому,що відповідач не перевірив поширювану ним інформацію, чим порушив п. 2 ст. 302 Цивільного кодексу України, який передбачає, що: «Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності». Таким чином, Публікація містила інформацію про відомості, яких не існувало, у зв'язку з чим інформація, поширена в Публікації, є недостовірною. Поширена відповідачем недостовірна інформація істотно шкодить діловій репутації позивача та порушує право позивача на недоторканість ділової репутації. Представник позивача ПАТ "Керамет"- [PERSON], який діє на підставі довіреності від 03.05.2017 року, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги повністю , послався на обставини, викладені в позовній заяві . Просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 09.02.2015 року , в судовому засіданні надала письмові заперечення, в яких заперечують проти задоволення позовних вимог повністю та вказала, що оскільки інформація про здійснення фінансування дії терористів на Сході України має надзвичайну суспільну вагу, якщо є достатні підстави вважати, що відбувається пряме чи опосередковане фінансування тероризму, недопустимо обмежувати розповсюдження такої інформації. В судовому засіданні досліджено витяг з інформації :"директор ПАТ "КЕРАМЕТ" здійснює пряме фінансування тероризму....", яка була розміщена [INFO] у 17.04. в соціальній мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] за посиланням [INFO]. (а.с. 8-9); статут Приватного акціонерного товариства "КЕРАМЕТ"(а.с.10- 32), Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с.33-37 ); лист Голови Служби безпеки України [PERSON] № 6/К-991-02/38 від 02 березня 2016 року, на ім'я [PERSON] , в якому вказано, що за наведеними фактами проводиться розслідування Службою безпеки України в кримінальному провадженні № 22015000000000109. Судом встановлено, що [INFO] , о 17.04 , на сторінці [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» за посиланням [INFO] було розміщено інформацію, яка починається з наступного тексту: " Мені стало відомо про протиправну діяльність ПАТ "Керамет", яке ....., але й напряму фінансує та підтримує терористичні організації на Сході України". (а.с.8) Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної чи юридичної особи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог частини 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 Постанови судам роз'яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, відповідно до ст.32 Конституції України, фізична чи юридична особа має право на захист своїх честі, гідності та ділової репутації. Разом з тим, згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Статтею 94 ЦК України встановлено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Положеннями ст.10 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати ;і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному; суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та конституційними гарантіями і судовим захистом права на спростування недостовірної інформації, з іншого боку. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року та «Українська прес-група» проти України від 29 березня 2005 року. Як вбачається із заперечень представника відповідача інформація про те,що ПАТ «КЕРАМЕТ» Фактично також здійснюється фінансування тероризму...» є критичною оцінкою вищевказаних обставин та має достатню вірогідність свого підтвердження. На те. що вказана інформація має оціночний характер вказує те. що вона була опублікована в соціальній мережі «Fасеbоок», де виражаються думки та погляди окремих осіб на факти, дії та події. Крім того, використання слова "фактично" вказує на те. що фінансування діяльність терористів могло здійснюватись опосередковано. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Фельдех проти Словаччини» від 12 липня 2001 р. (CASE OF FELDEK v. SLOVAKIA, Заява № 29032/95, посилання: http://zakon.rada.gov.ua/lows/show/980 029) зазначено: «Суд розрізняє фактичні повідомлення та оціночні судження. Вимогу щодо доведення істинності оціночного судження неможливо дотримати, така вимога порушує свободу вираження поглядів, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції з прав людини». Аналогічна позиція міститься у рішенні ЄСПЛ у справі «Українська Прес-Груна» проти України» від 29 березня 2015 року (Заява № 72713/01, посилання: http://zakon.rada.gov.ua.laws/show/980 382). Крім того, у справі «Санді Тайм» (Sunday Times) проти Об'єднаного Королівства (стаття 50)» (посилання: http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/980 164) суд відмітив, що вирішуючи, чи має право засіб масової інформації подавати спірну публікацію, в першу чергу треба відповісти на питання - чи має предмет обговорення важливий суспільний характер. При цьому, під інформацією, що має суспільний інтерес в контексті частині 1 статті З Конституції України слід розуміти інформацію, яка є важливою (життєво значимою) для значної частини населення відповідної території Оскільки інформацію про здійснення фінансування дій терористів на Сході України має надзвичайну суспільну вагу, якщо є достатні підстави вважати, що відбувається пряме чи опосередковане фінансування тероризму, недопустимо обмежувати розповсюдження такої інформації. У пункті 16 Постанови Пленуму ВСУ№ 1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянута звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коди особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Саме з метою перевірки та реагування на інформацію, що є предметом оскарження у даній справі, і було її розповсюджено. Пост в соціальній мережі фактично є публічним зверненням до Голови Служби безпеки України. У відповідь на заяву було отримано лист від Голови Служби безпеки України [PERSON] № 6/К-991-02/38 від 02 березня 2016 року, в якому було вказано, що за наведеними фактами проводиться розслідування Службою безпеки України в кримінальному провадженні № 22015000000000109, що також підтверджує достовірність оскаржуваної інформації. Суд , враховуючи вищевикладене приходить до висновку, що інформація, яку просить спростувати позивач, як недостовірну, є оціночним судженням, які у відповідності до вищезазначених норм права, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, оскільки вони не підлягають перевірці на предмет відповідності фактичним даним. Враховуючи , що суд дійшов висновку про те, що поширена інформація є оціночним судженням, а отже не є недостовірною інформацією, позивачем не доведено наявність порушення особистого немайнового права внаслідок поширення недостовірної інформації за відсутності останньої. Повний текст рішення викладено 10 липня 2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed