Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вона вказує, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2014 року, від шлюбу мають одну неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю і перебуває повністю на її утриманні. Під час шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти придбали автомобіль моделі "ВАЗ-2109", державний номерний знак [NUMBER], заплативши за нього кошти в сумі 2400,00 доларів США, що на той час є еквівалентним сумі 29558 грн. 50 коп., також за спільні кошти вони придбали мотокосу з бензиновим двигуном, вартістю 1399,00 грн. Досягти згоди стосовно добровільного поділу майна вони з відповідачем не можуть, вважаючи, що автомобіль та мотокоса є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка просить виділити їй в натурі автомобіль марки "ВАЗ-2109", державний номерний знак [NUMBER], відповідачу виділити мотокосу та компенсацію належної йому частки в автомобілі, яка становить 8920 грн. 16 коп., оскільки з нею залишилася проживати їхня неповнолітня дитина, яка перебуває на її утриманні, та стягнути з відповідача судові витрати. В ході розгляду справи позивачка [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути на її користь з відповідача компенсацію із спільного майна подружжя у розмірі 14797 грн. 21 коп., відповідачу виділити бензинову мотокосу вартістю 1399,00 грн. та визнати за ним право на кошти, вкладені на придбання автомобіля, стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 826 грн. 80 коп. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб 25 лютого 2014 року, а 16 травня 2014 року у них було весілля. За весільні гроші, на авторинку в місті Рівне 15 червня 2014 року, в [PERSON] вони купили автомобіль. Спочатку вони підібрали автомобіль "ВАЗ 2109", який підійшов їм по ціні, але оскільки продавець хотів отримати гроші за машину в доларах, вона з чоловіком поміняли гривні на долари, приїхали до додому [PERSON], ще раз оглянули автомобіль, погодили ціну, та вона вручила [PERSON] гроші, в сумі 2400 доларів США, а останній надав їм розписку про отримання грошей за продаж вказаного автомобіля. Зазначила, що хоча даний автомобіль вони купили, але на право керування і розпорядження ним їм з чоловіком було надано доручення, так як це було їхнє спільне майно. За дорученням до нотаріуса їздив чоловік з [PERSON] Ключі від автомобіля та документи на нього були у чоловіка, а сама машина знаходилась у гаражі у її батьків, звідки даний автомобіль відповідач зі своїми друзями викрали, хоча вона пропонувала чоловіку продати автомобіль, а гроші поділити. [PERSON] повідомила суду, що нею з чоловіком за спільні кошти в магазині "Епіцентр" була придбана мотокоса. Крім того, зазначила, що вони з чоловіком і досі перебувають у зареєстрованому шлюбі, так як в них дитина до 1-го року, але фактично разом не проживають. З огляду на вищевикладене, вважаючи автомобіль і мотокосу спільним майном подружжя просить задоволити позов, стягнути на її користь половину вартості автомобіля на час його придбання, так як автомобіль був придбаний за спільні кошти, хоче отримати свою частку. Представник позивачки, адвокат [PERSON], в судовому засіданні позов і доводи позивачки підтримав. Пояснив, що червні 2014 року, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали автомобіль марки "ВАЗ 2109". Використовуючи своє положення (водій, працівник поліції), відповідач [PERSON] замість оформлення договору купівлі-продажу, оформив у нотаріуса довіреність, в якій вказав, що обоє, як [PERSON], так і [PERSON], мають право керувати автомобілем та мають право продажу даного автомобіля за ціну і на умовах на їх розсуд, тобто визнав автомобіль спільним майном подружжя. Після з'ясування всіх обставин справи, в останньому судовому засіданні, представник позивачки заявив, що доведеним є той факт, що відповідачем було поставлено вимогу анулювання довіреності і оформлення автомобіля на його матір, що було зроблено для того, щоб не було підстав визнати автомобіль таким, що придбаний за спільні кошти подружжя і ці факти знайшли повне підтвердження в судовому засіданні. З урахуванням зменшення позивачкою позовних вимог, просить стягнути з відповідача компенсацію частини грошей, за які було придбано автомобіль та мотокоса, які є спільним майном подружжя, в розмірі 14791,81 грн., а за відповідачем залишити право на дане майно. Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що з огляду на те, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, просить відмовити в задоволенні позову повністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив, що 24 лютого 2014 року вони з позивачкою зареєстрували шлюб, в травні 2014 року у них було весілля. Скільки було весільних грошей він не пам'ятає, проте відразу після весілля перепійні гроші, в сумі 10000,00 грн., дружина позичила брату [PERSON], про що він був поставлений перед фактом, та ці гроші брат дружини не повертає. Щодо спірного автомобіля зазначив, що після того, як власник автомобіля, [PERSON], попросив повернути автомобіль, він з [PERSON] забирав автомобіль з двору батьків позивачки на буксирі, в зв'язку з тим, що в машині не було акумулятора. В гараж не проникав і до гаража відношення не мав. Заявив, що [PERSON] дав йому автомобіль покористуватися, так як вони дружили і автомобіль потрібний був для перевезення будівельних матеріалів та переїзду на огород. Хто власник автомобіля по технічному паспорту не пам'ятає, припускає що таким може бути [PERSON] Хто такий [PERSON], він взагалі не знає, та все що розказує дружина, про купівлю в нього автомобіля є неправдою. Зокрема [PERSON] дав доручення на автомобіль його знайомому [PERSON], а останній в свою чергу дав автомобіль покористуватися йому. Гроші за даний автомобіль нікому не платили. Пояснити суду чому сам забирав з двору автомобіль відповідач не зміг. Щодо мотокоси зазначив, що дійсно вони з дружиною її купували за спільні кошти. Коли жив з дружиною, пару разів користувався цією косою, проте вона залишилася в гаражі і він її не брав. В зв'язку з цим просив в позові відмовити. В останні судові засідання відповідач перестав з'являтися, не дивлячись на визнання судом його явки в судове засідання обов'язковою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і підтримав пояснення самого відповідача. [PERSON] пояснив, що [PERSON] не міг продати автомобіль, так як не був його власником, а в його розписці про отримання коштів, не міститься індивідуальних відомостей автомобіля, не вказана валюта. У витягу з реєстру довіреностей, власником спірного автомобіля є [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] З огляду на це, позивачка просить виділити їй чуже майно, яке належить третій особі, так як автомобіля у власності подружжя не було і доказів того, що вказаний автомобіль був зареєстрований за кимось із подружжя суду не надано. Сторони користувалися автомобілем на підставі доручення, яке анульовано, тому він не був і не міг бути у власності позивачки і відповідача, так як він не набувався сторонами у власність під час шлюбу. Не заперечив, що автомобіль знаходився на території двору матері позивачки, його викотили і повернули власнику. [PERSON] повідомив, що мотокоса була, але доказів того, що її забрав відповідач немає. Вважає, що позовні вимоги є надуманими, не підтверджені належними доказами, тому позов є необґрунтованим і просить у його задоволенні відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він продав автомобіль марки "ВАЗ 2109" голубого кольору [PERSON] і [PERSON] та надав розписку про отримання від них коштів в розмірі 2400 доларів США. Його здивувало, чому подружжя потребували розписку, проте під диктовку [PERSON] написав розписку і віддав їм. З їх слів зрозумів, що то були перепійні гроші. Доручення на право керування і розпорядження автомобілем сторонам у нотаріуса надав [PERSON], який мав право діяти по дорученню. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Після весілля, бажаючи придбати автомобіль, вони обоє їздили на базар, обирали автомобіль і в результаті придбали автомобіль марки "ВАЗ 2109" голубого кольору. Зазначила, що їй відомо зі слів сторін, що вони купили автомобіль за перепійні гроші за 2500 доларів США і обоє користувалися цим автомобілем. Крім того, повідомила, що в день, коли [PERSON] забирав автомобіль, вона з позивачкою були в будинку, почули, що щось стукає, коли подивилися у вікно, то виявили, що це [PERSON] і ще два чоловіки зірвали замок з гаража і виштовхали автомобіль до дороги, після чого один з чоловіків, який був з відповідачем повернувся в гараж і забрав мотокосу. Зі слів позивачки зрозуміла, що автомобіль [PERSON] забрав без дозволу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що в лютому 2014 року сторони офіційно зареєстрували шлюб, а в травні 2014 року у них було весілля. Після весілля дочка і зять проживали в неї в будинку, але в них було все своє. Зазначила, що сторонам на весілля перепили 34000,00 грн., це були їх спільні кошти, за частину яких вони придбали спірний автомобіль "Жигулі" синього кольору. Їм обом було надано доручення на право керування і продажу автомобіля. Зазначила, що автомобіль стояв у гаражі в її господарстві, так як сторони домовилися, що в позивачки буде зберігатися автомобіль, а у відповідача документи на нього. 15 червня 2016 року, до неї на роботу подзвонила дочка і повідомила, що відповідач ще з двома чоловіками зривають замок з гаража і забирають автомобіль. Крім того, заявила, що ніяких грошей нікому сторони не позичали і ні в кого зять не позичав цей автомобіль. Яка може бути позичка, коли автомобіль в користуванні дочки і зятя був два роки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що автомобіль "ВАЗ-2109" по генеральному дорученню, з правом продажу, був оформлений на нього, хоча в технічному паспорті значився скоріш всього перший власник авто, він поїздив автомобілем два роки і вирішив продати. У нього даний автомобіль купив [PERSON], та коли останній продавав автомобіль, зателефонував йому. Він приїхав до нотаріуса на вул.Ст.Бандери в м.Рівне і оформив довіреність на [PERSON] і [PERSON], хоча в нотаріуса [PERSON] був без [PERSON]. Крім того, заявив, що [PERSON] приходив до нього зі своїм юристом та просив не приходити в суд і не давати свідчень. [PERSON] запитував де проживає власник авто, котрий записаний в технічному паспорті. Зазначив, що до оформлення довіреності на [PERSON] і [PERSON], самого [PERSON] не знав, і [PERSON] його другом не являється, автомобіль йому в користування не надавав, а свого часу продав автомобіль [PERSON], лише в суді дізнався прізвище [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показав, що спірний автомобіль він придбав на ринку і зареєстрував його на своє ім'я. Потім продав автомобіль [PERSON], оформивши на нього доручення. В червні 2016 року [PERSON] приїхав до нього з матір'ю по питанню переоформлення автомобіля на себе та скасування доручення на [PERSON] Скасувавши довіреність, яку видавав [PERSON], він переоформив автомобіль на матір [PERSON], перереєструвавши все у МРЕВ ДАІ. Гроші за автомобіль отримав не від [PERSON], а свого часу від [PERSON] як продавав йому автомобіль. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2014 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина, [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з матір'ю і перебуває повністю на її утриманні. 15 червня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] купили автомобіль марки "ВАЗ 2109", 1992 року випуску, реєстраційний номер 733 23 РВ, що підтверджується розпискою [PERSON] від 15 червня 2014 року, про отримання коштів в сумі 2400 доларів США від [PERSON] та [PERSON] за продаж автомобіль "ВАЗ 2109" голубого кольору. Свого часу вказаний автомобіль [PERSON] купив у [PERSON], який мав право розпорядження автомобілем на підставі довіреності, але своє право на автомобіль не переоформив. В зв'язку з цим 16 червня 2014 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON] та [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] і зареєстрована в реєстрі за № 386, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Факт придбання [PERSON] і [PERSON] автомобіля у [PERSON] також підтверджується показами свідків в судовому засіданні. Ще раніше автомобіль [PERSON] придбав у [PERSON], оформивши відповідну довіреність, про що в судовому засіданні підтвердили ці особи, будучи допитаними як свідки. Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № [NUMBER] МВС в Рівненській області МВС України від 06.12.2016 року № 31/17/5641-5266 в період з 25.02.2014 року по 06.12.2016 року за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані. Проте, згідно листа Територіального сервісного центру № [NUMBER] МВС в Рівненській області МВС України від 20.04.2017 року № 31/17/5641-1581, 15 червня 2016 року, транспортний засіб марки ВАЗ 2109, державний номерний знак 733 23 РВ був перереєстрований за [PERSON], матір'ю відповідача. Суд звертає увагу, що автомобіль був перереєстровано на [PERSON], але виду цивільно-правової угоди, згідно якої відбулася перереєстрація, не вказано. Пізніше, 25 червня 2016 року, даний автомобіль згідно договору купівлі-продажу був перереєстрований за [PERSON], а 10 січня 2017 року перереєстровано за [PERSON] Станом на 20 квітня 2017 року даний автомобіль зареєстровано за [PERSON]. Для з'ясування вказаних обставин, суд визнав явку відповідача до суду обов'язковою, але вимога суду про його обов'язкову участь в судовому засіданні, для повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, була неодноразово проігнорована відповідачем. Крім того, за час шлюбу подружжям було придбано мотокосу за ціною 1399,00 грн., що підтверджується товарним чеком № Кнк/RV-4941742 від 01.08.2015 року, виданим ТОВ "Епіцентр К", копія якого долучена до матеріалів справи і цей факт не заперечується сторонами. В судовому засіданні встановлено, що як автомобіль, так і мотокосу 15 червня 2016 року самовільно забрав відповідач [PERSON] Це підтверджується показами свідків, а сам відповідач не заперечив того, що він забрав автомобіль. Згідно зі ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.\~Стаття 61 Сімейного кодексу України передбачає, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно\~ст.63 цього ж Кодексу\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном. А\~ст.70 СК України\~встановлює, що в разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст.368, 369, 372 Цивільного кодексу України. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58, 59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Виходячи із доводів сторін, показів свідків по справі, суд вважає, що в наявності є порушення прав позивачки, за захистом яких спрямоване її звернення до суду, позов є обґрунтованим, він базується на нормах сімейного і цивільного законодавства, а тому підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч.1\~ст.16 ЦК\~України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно з ч.1\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1\~ст.334 ЦК України\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України у п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із п.24 цієї ж Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно роз'яснень, викладених в п.30 зазначеної Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. На глибоке переконання суду автомобіль марки "ВАЗ 2109" і мотокоса були придбані подружжям [PERSON] і [PERSON] за спільні кошти, це майно тривалий час (два роки) перебувало в їх користуванні, а тому воно є спільним майном подружжя і підлягає поділу. Оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] базується на нормах діючого сімейного і цивільного законодавства, він є обґрунтованим, доведеним належними доказами, сам відповідач проігнорував вимогу суду, не з'явився в останні судові засідання для повного та всебічного з'ясування обставин справи щодо перереєстрації автомобіля на його матір, не спростував показання свідків, які повністю спростовують мотивацію, викладену в його запереченні та в поясненнях, які він надав у перших судових засіданнях, що розцінюється судом як самоусунення від вирішення спору, та намагання неправомірно заволодіти спільним майном подружжя, тому позов підлягає до задоволення і з урахуванням того, що станом на сьогодні, мотокоса знаходиться у власності відповідача, автомобіль відчужений третім особам, в натурі поділу здійснити неможливо, то з відповідача слід стягнути компенсацію за частку у спільному майні подружжя.\~ Хоча автомобіль і не був зареєстрований на [PERSON] чи [PERSON], але доводів відповідача, що даний автомобіль [PERSON] надав їм у користування, суд не може взяти до уваги, оскільки в суді [PERSON] ствердив, що ніколи не був другом [PERSON], а автомобіль свого часу продав [PERSON], який продав цей автомобіль для сім'ї [PERSON], а вони користувалися цим автомобілем на протязі двох років. Ці доводи суд не приймає до уваги, розцінює як намагання ввести суд в оману, так як ці доводи не підтвердилися в суді жодним доказом, а судом були встановлені обставини з точністю до навпаки. Забравши автомобіль, відповідач [PERSON] не повернув його власнику згідно технічного паспорта, а автомобіль був перереєстрований на його матір [PERSON], що суд розцінює як те, що автомобіль все-таки був спільною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], сторін у справі, [PERSON] розпорядився автомобілем на власний розсуд, а така перереєстрація спрямована на позбавлення позивачки права на частину цього автомобіля, як спільного майна подружжя. Тому, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що право позивачки на частину майна подружжя має бути захищене. На переконання суду, таке рішення буде законним, спрямованим на захист конституційних прав позивачки, а також буде дотримано одного з головних принципів судочинства - справедливості. У зв'язку з задоволенням позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути сплачений позивачкою при подачі позову до суду судовий збір.

Outcome: approved