Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] зазначає, що Любешівським районним центром зайнятості наприкінці липня 2016 року її було направлено на роботу до підприємця [PERSON] продавцем непродовольчих товарів, де вона з 01.08.2016 року по 11.10.2016 року працювала без укладення трудового договору та з 12.10.2016 року її було допущено до роботи за трудовим договором. Вказує, що в жовтні 2016 року вона усно повідомила відповідача про намір розірвати трудовий договір, з 14.10.2016 року припинила працювати, оскільки вважала, що трудовий договір розірвано за згодою сторін. У зв"язку з порушенням її трудових прав вона зверталася до управління Держпраці у Волинській області, з повідомлення якого від 16.01.2017 року їй стало відомо, що з 28.10.2016 року її відсторонено від роботи та з 01.11.2016 року звільнено з роботи за прогули без поважних причин. Доповнила, що при звільненні її з посади продавця непродовольчих товарів розрахунок з нею проведено 30.12.2016 року. Вважає, що звільнення її з посади продавця непродовольчих товарів за прогули без поважних причин проведено з порушенням чинного законодавства, у зв"язку з чим їй спричинена моральна шкода, що полягає у моральних стражданнях, втрати нормальних життєвих зв"язків, зокрема, у зв"язку з даним звільненням вона не може стати на облік до служби зайнятості, по даний час не може працевлаштуватись, а тому просить визнати формулювання причин звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин неправильним, змінити формулювання підстав звільнення, вказавши як підставу звільнення п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, стягнути з ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3004 гривні 86 копійок та 3000 гривень моральної шкоди. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Подала до суду письмове заперечення. Вважає, що звільнення [PERSON] проведено відповідно до вимог чинного законодавства. А тому підстав для поновлення на роботі немає. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані докази, перевіривши доводи обох сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту прав та цивільних інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб"активних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України, які відповідно до ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову є спосіб захисту права, який він просить застосувати до позивача. В суді встановлено, що [PERSON] було звільнено з роботи згідно наказу № 01/11-16 від 01.11.2016 року. Розрахунок в день звільнення з нею не проведений. В суді доведено, що повний розрахунок з позивачем було проведено 30.12.2016 року. Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернулася до суду, вона обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що після ревізії, проведеної роботодавцем, вона ніби-то звернулась з усною вимогою до його представника про звільнення її за згодою сторін і вважаючи себе звільненою з наведених підстав 01.11.2016 року не вийшла на роботу. Із копії наказу, отриманої нею 16.01.2017 року, після звернення до Державної інспекції праці у Волинській області, дізналась про те, що її звільнено з 01.11.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Однак, як було встановлено в суді, позивач із заявою до роботодавця про звільнення її за згодою сторін не зверталась, не надала позивач суду доказів того, що вона подавала заяву про звільнення її за згодою сторін, чи направляла таку заяву листом на ім"я ФОП [PERSON] Зазначені обставини свідчать про те, що із заявою про звільнення за згодою сторін чи за власним бажанням позивач до відповідача не зверталась, звільнення її з роботи за заявою у відповідача не було підстав, а тому її вимоги про зміну формулювання звільнення з 01.11.2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за згодою сторін є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутня взаємна згода роботодавця ФОП [PERSON] та працівника [PERSON], яка є обов"язковою в даному випадку. Між тим, судом було встановлено, що позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах з 12.10.2016 року по 31.10.2016 року. Наказом ФОП [PERSON] № 01/11-16 від 01.10.2016 року [PERSON] була звільнена з 01.11.2017 року з роботи з посади продавця непродовольчих товарів магазину „Телефон", що розташований по вул. Брестська в смт. Любешів Волинської області, що підтверджується копією цього наказу. В даному наказі не зазначено, які дні є прогулами, а підставою для його видачі слугували акт № 1 від 14.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 3 годин 36 хвилин цього дня; акт № 2 від 15.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 1 години 6 хвилин цього дня; акт № 6 від 20.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 52 хвилин цього дня; акт № 7 від 21.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 5 годин 20 хвилин цього дня; акт № 9 від 24.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 3 годин 14 хвилин цього дня; акт № 10 від 25.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 2 годин 2 хвилин цього дня; акт № 11 від 26.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 1 години 38 хвилин цього дня; акт № 12 від 27.10.2016 року про відсутність без поважних причин позивача [PERSON] на роботі протягом 1 години 4 хвилин цього дня, за що її наказом № 28/10-16 від 28.10.2016 року ФОП [PERSON] відсторонено від роботи. В суді встановлено, що починаючи з 01.11.2016 року позивач не приступила до роботи, що підтверджується табелем обліку робочого часу тоа іншими поданими доказами, не пересвідчилась про наявність чи відсутність наказу про її звільнення з роботи за згодою сторін, не надала роботодавцю трудову книжку для внесення до неї записів про працевлаштування та про звільнення, проігнорувала письмову пропозицію роботодавця від 28.12.2016 року „Про внесення записів у трудову книжку". Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов"язку зажадати письмове пояснення від працівника та недодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Саме до цього зводиться правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801 цс 18. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений час, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). Згідно ст. 48 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв"язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Таким чином, в суді встановлено, що [PERSON] підлягала звільненню за прогул без поважних причин, однак з уточненням дати вчинення прогулу. Позовних вимог про зміну дати звільнення позивач не заявляла. Не подала доказів поважності відсутності на робочому місці у терміни, вказані в актах № 1 від 14.10.2016 року, № 2 від 15.10.2016 року, № 6 від 20.10.2016 року, № 7 від 21.10.2016 року, № 9 від 24.10.2016 року, № 10 від 25.10.2016 року, № 11 від 26.10.2016 року, № 12 від 27.10.2016 року, не подала належних доказів на спростування викладених в актах обставин. Оскільки позивач не оспорює дату звільнення з роботи, суд вважає днем звільнення [PERSON] дату, вказану в наказі № 01/11-16 від 01.11.2016 року, а тому позовні вимоги про визнання формулювання причин звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин неправильним, зміну формулювання підстав звільнення, вказавши як підставу звільнення п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, є безпідставними і до задоволення не підлягають. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені в ст. 116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те , що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В суді доведено, що [PERSON] було звільнено з роботи з 01.11.2016 року, повний розрахунок з позивачем було проведено 30.12.2016 року, що стверджується наказом № 01/11-16 від 01.11.2016 року, квитанцією, матеріалами перевірки Управління Держпраці у Волинській області. Таким чином підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.11.2016 року по 30.12.2016 року. Враховуючи, що позов заявлено на суму 3004,86 гривні, тому стягненню підлягає саме така сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, на підтвердження чого позивачем подано відповідний розрахунок. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на вищевикладене, не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем на підтвердження даної позовної вимоги не подано жодного доказу та не доведе в суді, що таке її звільненняпризвело до моральних страждань, вона втратила нормальні життєві зв"язки, затратила додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в суді доведено, що з позивачем відповідачем при укладенні трудового договору, його оформлення, визначенні місця роботи, умов праці, умов оплати праці з позивачем були допущені грубі порушення трудового законодавства, які виявлені під час перевірки Державною інспекцією праці. В суді встановлено, що відповідач - роботодавець відповідальності за допущені порушення не понесла. Однак позивач не ставила питання про поновлення порушених відповідачем прав в цій частині. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача в дохід держави слід стягнути пропорційно до задоволеної 1/4 частини вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial