Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

КС «Істок» звернулася до суду з позовом до [PERSON], ЗАТ Науково виробничої фірми «Елекомс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що 21.04.2009 року ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці було зобовязано [PERSON] та ЗАТ НВФ «Елекомс» сплатити на користь Кредитної Спілки «Істок» суму заборгованості у розмірі 31416 грн. 54 коп., починаючи з квітня 2009 року до повного погашення боргу згідно умов кредитного договору № ДКВ-1330 від 29.11.2007 року. Протягом 2009 2015 років в рахунок погашення заборгованості сплачено 13544,71 грн. На теперішній час рішення суду не виконано, боржник та поручитель відмовляються сплатити залишок боргу у повному обсязі. За рахунок відсотків та інфляційних нарахувань, що нараховуються згідно умов відповідного договору протягом цього часу, станом на 14.08.2015 року виникла нова заборгованість в розмірі 65968 грн. 70 коп., в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь загальну заборгованість у розмірі 65968 грн. 70 коп. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, додатково зазначивши, що в результаті невиконання рішення суду було прийнято рішення про нарахування відсотків, що передбачено умовами відповідного договору. Зазначив, що останній платіж від боржника поступив 24.11.2014 року, а тому строк позовної давності переривається і не пропущений позивачем. Представник відповідача ЗАТ Науково виробничої фірми "Елекомс" - [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, зазначивши, що необхідно застосувати строки позовної давності, звернувшись також з даною вимогою письмово в наданому суду запереченні на позовну заяву. Зазначив, що відповідний договір після закінчення є припиненим. Посилається на те, що відповідно до документів підприємства заборгованість по тілу кредиту погашена повністю, однак позивач не надає акту звірки. Просив в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, зазначивши, що сплачує борг по кредиту щомісяця в розмірі 25 % від заробітної плати, що відраховується в результаті примусового виконання відповідного рішення суду. Зазначає про те, що не вносила в касу позивача будь-яких сум після 2010 року, оскільки погашення кредиту відбувається у безготівковій формі, шляхом відрахувань із її зарплати, а тому походження касового ордеру про внесення нею в 2014 році 200,00 грн. позивачу є на її думку сумнівним та не відповідає дійсності. Просила застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. Суд вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників судового розгляду, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до кредитного договору № ДКВ-1330 від 29.11.2007 року Кредитна Спілка «Істок» надає [PERSON] кредит у розмірі 20000,00 грн. на строк користування до 30 листопада 2009 року, зі сплатою відсотків в розмірі 21,5 % річних, виходячи з 365 календарних днів у році, за цільовим характером кредит надавався на інші потреби, відмінні від споживчих та на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування, в свою чергу позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки в порядку, розмірі та у дати, що визначені Графіком, що наведено в п. 2.7 Договору. (а.с. 12). Зміст договору поруки № 59 від 29.11.2007 року, укладеного між Кредитною спілкою "Істок", як кредитором, та ЗАТ Науково виробничою фірмою "Елекомс", як поручителем, вказує на те, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед кредитором відповідати по зобовязаннях Члена Кредитної Спілки «Істок» [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № ДКВ - 1330 від 29 листопада 2007 року в повному обсязі. (а. с. 13). 20.03.2009 року між Кредитною Спілкою «Істок» та працівником ЗАТ НВФ «Елекомс» [PERSON], Головою правління ЗАТ НВФ «Елекомс» [PERSON] було укладено мирову угоду (а.с. 54), яка затверджена ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.04.2009 року, в якій зазначено, що боржники визнають їх заборгованість перед стягувачем станом на 20.03.2009 року в розмірі 31416 грн. 54 коп., та зобовязуються сплачувати відповідну заборгованість до повного погашення боргу згідно умов кредитного договору № ДКВ-1324 від 27 листопада 2007 року. Провадження по справі за позовом кредитної спілки «Істок» до [PERSON] та Закритого акціонерного товариства науково-виробнича фірма «Елекомс» про відшкодування боргу було закрито. Дана ухвала набрала законної сили 28.04.2009 року (а.с. 55). На підставі вище зазначеної ухвали суду 12.04.2010 року Замостянським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист (а.с. 14). Згідно наданого представником позивача [PERSON] розрахунку заборгованості за кредитним договором № ДКВ-1330 від 29.11.2007 р. у вигляді процентів за користування кредитом станом на 14.08.2015 р. - заборгованість по процентам в період з 21 березня 2009 р. по 14 серпня 2015 р. становить 27531,78 грн. , а розмір інфляційних витрат в період з 01.01.2014 року по 01.07.2015 року становить 38436,92 грн. Зміст прибуткового касового ордеру № 7 від 9 січня 2014 р., виданого КС «Істок», зазначає, що [PERSON] сплатила 200,00 грн., підстава: проценти по виданому кредиту дог. № ДКВ 1330 від 29.11.2007 (а.с. 53). Суд звертає увагу на те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідний кредитний договір № ДК-1330 від 29.11.2007 року продовжує свою дію після 30.11.2009 року, тобто після дати припинення дії вказаного договору, в силу чого, позиція позивача щодо визначення суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом шляхом застосування пункту 2.7 договору до правовідносин, що виникли після закінчення строку дії відповідного договору є помилковою, оскільки після закінчення строку дії договору припиняють діяти і окремі його умови, в тому числі щодо нарахування процентів за користування таким кредитом, що не виключає застосування до відповідних правовідносин правового механізму, передбаченого нормами Глави 51 ЦК України, в тому числі норми ст. 625 ЦК України, однак позивач в обгрунтування своїх позовних вимог не застосовує норму ст. 625 ЦК України, що з огляду на додержання судом принципу диспозитивності, унеможливлює суд самостійно застосувати до відповідних спірних правовідносин вказану норму законодавства. Крім цього, суд звертає увагу на те, що сплата боржником після закінчення дії договору коштів в погашення заборгованості по відповідному договору не є підтвердженням продовження дії договору і не може свідчити про переривання строку позовної давності за вимогами, які можуть випливають із можливого невиконання позичальником умов відповідного договору, а є лише підтвердженням про погашення боржником відповідного грошового зобовязання, яке виникло після закінчення дії відповідного договору і не було виконано вчасно. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Зміст ч. 4 ст. 267 ЦК України, зазначає, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Виходячи із наведеного, враховуючи, що позовні вимоги обгрунтовуються належними та допустимими доказами наявності кредитних правовідносин між сторонами, з яких беззаперечно вбачається невиконання позичальником взятих на себе зобовязань у строк, визначений укладеним між сторонами договором, який діяв до 30.11.2009 року, з огляду на те, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідний кредитний договір № ДК-1330 від 29.11.2007 року продовжує свою дію після 30.11.2009 року, тобто після дати припинення дії вказаного договору, в силу чого, позиція позивача щодо визначення суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом шляхом застосування пункту 2.7 договору до правовідносин, що виникли після закінчення строку дії відповідного договору є помилковою, оскільки після закінчення строку дії договору припиняють діяти і окремі його умови, в тому числі щодо нарахування процентів за користування таким кредитом, беручи до уваги те, що сплата боржником після закінчення дії договору коштів в погашення заборгованості по відповідному договору не є підтвердженням продовження дії договору і не може свідчити про переривання строку позовної давності за вимогами, які можуть випливають із невиконання позичальником умов відповідного договору, а є лише підтвердженням про погашення боржником відповідного грошового зобовязання, яке виникло після закінчення дії відповідного договору і не було виконано вчасно, враховуючи, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.04.2009 року були врегульовані відповідні спірні правовідносини із врахуванням заборгованості станом на 20.03.2009 року, при цьому повернення кредиту позичальником згідно умов укладеного договору передбачається щомісячними платежами із чітким визначенням розміру таких платежів, не сплата яких згідно відповідного графіку є початком відліку строку позовної давності щодо кожного із таких платежів, протягом якої кредитор має право на звернення до суду з відповідними вимогами, а тому, враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості з відповідачів у вигляді нарахованих процентів за користування кредитом, в тому числі за період з 21.03.2009 року по 30.11.2009 року, лише 31.08.2015 року то суд вважає, що в цій частині в задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності на підставі відповідної заяви відповідачів, при цьому в частині зазначених позовних вимог, що охоплюються періодом з 30.11.2009 року по 14.08.2015 року, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними, так як розраховуються із застосуванням умов відповідного договору, який в даний період не діяв, що виключає можливість обраховувати зобовязання позичальника щодо сплати коштів згідно умов договору, який призупинив свою дію. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивачів інфляційних нарахувань в розмірі 38436 грн. 92 коп., які розраховані за період з 01.01.2014 року по 01.07.2015 року то такі вимоги також не підлягають до задоволення, оскільки розрахунок таких вимог базується на сумі заборгованості, тобто грошовому зобовязанні, визначеного рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.04.2009 року та базується на сумі нарахованих відсотках за користування кредитом в період, зокрема, з 21.03.2009 року по 30.11.2009 року, що застосовується позивачем до даних спірних правовідносин з пропуском строку позовної давності, оскільки виконання відповідного грошового зобовязання, встановленого рішенням суду, виникає з моменту набрання таким рішенням законної сили, тобто з 28.04.2009 року, а нарахування грошового зобовязання за невиконання умов договору повинно обмежуватись датою закінчення дії строку такого договору, тобто 30.11.2009 року, а тому строк позовної давності щодо предявлення вимог, повязаних із невиконанням такого грошового зобовязання, виникає також з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили та дати закінчення дії строку договору, в силу чого, звернувшись до суду з даними вимогами 31.08.2015 року та обґрунтовуючи такі вимоги грошовим зобовязанням, яке не виконане та встановлене рішенням суду, що набрало законної сили 28.04.2009 року, а також обгрунтовуючи договором, який закінчив строк своєї дії 30.11.2009 року, - позивач пропустив строк позовної давності, в силу чого в цій частині в задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності на підставі відповідної заяви відповідачів, при цьому в частині даних позовних вимог, що стосується інфляційного нарахування, підставою для якого позивачем взято суму нарахованих відсотків за користування кредитом з 30.11.2009 року по 14.08.2015 року то такий розрахунок є безпідставним, виходячи із вищенаведених висновків суду, згідно яких в даному судовому засіданні не встановлено жодних правових підстав для нарахування відсотків за користування кредитом в період з 30.11.2009 року по 14.08.2015 року на підставі відповідного договору, дія якого закінчилась 30.11.2009 року.

Outcome: dismissed