Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що його, відповідно до наказу № 330-к від 22.12.2017 року звільнено із займаної посади - заступника начальника відділення - начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області у зв"язку з відмовою від продовження роботи із зміною істотних умов праці. Згадане звільнення вважає незаконним, оскільки від продовження роботи не відмовлявся, про що зазначив на наданій йому для ознайомлення копії наказу. Позаяк його посада є ліквідованою, вважає, що фактично мало місце скорочення штату працівників, а тому правова підстава його звільнення у оскаржуваному наказі є неправомірною, внаслідок чого даний наказ є незаконним. Просив суд поновити його на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу за сімнадцять днів у розмірі 16 850, 40 (шістнадцять тисяч вісімсот п"ятдесят грн 40 к.) грн. Додатково пояснив, що незаконне звільнення з роботи порушило звичний ритм його життя, що вплинуло на стан здоров"я і заподіяло моральні страждання, розмір яких оцінює у 2 000, 00 (дві тисячі грн 00 к.) грн, які просить стягнути з відповідача на свою користь. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача як і у поданому відзиві, так і у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Пояснив, що відповідно до Постанови № 50 правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року, станом на 2018 рік затверджено структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду, відповідно до якої Свалявське відділення підлягало ліквідації, а всі працівники - вивільненню. Відповідно до положень трудового законодавства позивача письмово повідомлено 26.10.2017 року про майбутнє звільнення із займаної посади у зв"язку з скороченням штату працівників відділення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 29.12.2017 року. У подальшому Постановою правління Фонду № 63 від 14.12.2017 року внесені зміни до структури управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області і додатково включено до структури Свалявське відділення управління по обслуговуванню Свалявського та Воловецького районів. Згідно утвореного штатного розпису на 2018 рік Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду посада, яку обіймав позивач - відсутня. Указав на те, що позивачу було запропоновано посаду головного бухгалтера Свалявського відділення, але він від неї відмовився. Відсутність застереження позивача на наказі про звільнення про те, що останній не відмовлявся від продовження роботи пояснює тим, що оригінал згаданого наказу залишався у управлінні, а копія була надіслана у Свалявське відділення для вручення та ознайомлення позивачу. Дане підтвердив і позивач. За таких обставин вважає, що вимоги трудового законодавства відповідачем при звільнені позивача дотримані, на день звільнення [PERSON] отримав усі належні йому виплати, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково зважаючи на наступне. Відповідно даних трудової книжки позивача з березня 2001 року по грудень 2017 року позивач працював на різних посадах в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області. Згідно останнього запису 29.12.2017 року позивач звільнений у зв"язку з відмовою від проходження роботи, у зв"язку із зміною істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України). Підстава - наказ № 330-к від 22.12.2017 року (а.с. 7-9). 25.10.2017 року та 26.10.2017 року позивач отримав попередження, відповідно про можливе майбутнє вивільнення працівників з 01.01.2018 року у зв"язку із майбутніми змінами в організації виробництва і праці, змінами істотних умов праці та у зв"язку з ліквідацією Свалявського відділення про майбутнє звільнення із займаної посади, із скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 29.12.2017 року (а.с. 11-12). За даними наказу № 330-к від 22.12.2017 року "Про звільнення у зв"язку зі скороченням штату працівників" [PERSON] звільнено з роботи 29.12.2017 року у зв"язку з відмовою від продовження роботи і зміною істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) та зобов"язано фінансово-економічний відділ провести з останнім компенсацію за невикористану відпустку, та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку (а.с. 13). Як встановлено під час судового розгляду справи, відсутність письмового застереження позивача про те, що відмова від продовження роботи ним не надавалася зумовлена тим, що оригінал наказу залишався у управлінні Фонду, а копія була направлена до Свалявського відділення для вручення такому. Як убачається з повідомлення начальника Свалявського відділення від запропонованих позивачу посад головного бухгалтера та головного спеціаліста з питань матеріального забезпечення та страхових виплат потерпілим та підпису [PERSON] - відмовився (а.с. 40, 41). За приписами ч.3 ст. 32 КзпП України, у зв"язку із змінами у організації виробництва та праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів та найменування посад та інше - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. За змістом наведеної норми закону, зміна істотних умов праці передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і не є тотожною із звільненням у зв"язку зі зміною організації виробництва та праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. Таким чином, зміна істотних умов праці у зв"язку із скороченням посади нормами трудового законодавства України не передбачена. Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено і таких не здобуто під час судового розгляду справи, що у відповідача мали місце зміни у організації виробництва і праці, і які б стали підставою для істотних змін умов праці позивача. Відповідно до штатного розпису Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області на 2018 рік посада, яку обіймав позивач - відсутня (а.с. 37). Зважаючи на наведене та істотну різницю у гарантіях при звільненні працівників за скороченням штату п.1 ст.40 КЗпП України та п.6 ст.36 КЗпП України суд дійшов висновку, що позивача звільнено з посади незаконно, оскільки відповідач не мав підстав для застосування п.6 ст. 36 КЗпП України у даному випадку. Положення ст. 235 КЗпП України передбачають у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір з одночасним прийняттям рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких обставин позивача необхідно поновити на попередній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 29.12.2017 року по 14.03.2018 року, тобто на час ухвалення рішення. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки про доходи позивача за жовтень-листопад 2017 року такі складали, відповідно 27 789, 58 (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят дев"ять грн 58 к.) грн та 11 927, 25 (одинадцять тисяч дев"ятсот двадцять сім грн 25 к.) грн (а.с. 54). Таким чином, одноденний заробіток позивача складає 923, 86 грн. Час вимушеного прогулу позивача становить п"ятдесят днів (з 29.12.2017 року по 14.03.2018 року). Отже, розмір виплати належної позивачу становить 46 193, 00 (сорок шість тисяч сто дев"яносто три грн 00 к.) грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, вимога позивача про стягнення 2 000, 00 (дві тисячі грн 00 к.) грн моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, з огляду на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Всупереч наведеному позивач, стверджуючи про те, що відповідач завдав йому моральної шкоди внаслідок своєї протиправної поведінки в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн необгрунтував її розмір належними та допустимими доказами. Враховуючи, що наведені позивачем підстави для відшкодування моральної шкоди містять загальний характер, з урахуванням обставин справи моральну шкоду слід задовольнити у розмірі 1 000, 00 (одна тисяча грн 00 к.) грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України - рішення у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. За приписами ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. У даному випадку, відповідно до згаданої норми закону судовий збір належить стягнути з відповідача на користь держави у особі Державної судової адміністрації України. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: partial