Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування квартири удаваним та недійсним, посилаючись на те, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS],він є особою похилого віку , постійно хворіє, потребує стороннього догляду, тому його дружина [PERSON] запропонувала йому записати квартиру [PERSON], а остання взамін цього, як вона запевняла, повинна була здійснювати догляд за ним,забезпечувати ліками,необхідними речами,допомагати у приготуванні їжі та догляді за квартирою.Згідно домовленості,яка була між ними,він вважав,що [PERSON]буде здійснювати за ним довічне утримання. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 24 січня 2007 року.Під час підписання договору він був впевнений,що [PERSON] прийнявши у власність квартиру,бере на себе зобов»язання щодо його догляду та утримання. На час укладення договору у нього були проблеми зі здоров"ям,зміст договору він не читав,так як не міг уявити, що відповідачка, знаючи його стан здоров"я може обманути. З погіршенням стану здоров"я неодноразово звертався до [PERSON] з проханням щодо надання догляду та придбання медикаментів, виконання інших обов"язків, які відповідачка брала на себе при укладенні договору. Однак, остання не виконувала взятих на себе зобов"язань.Він вирішив розірвати договір,але відповідачка стала власником квартири,а він залишився без єдиного житла. Внаслідок укладеного договору втратив право володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, в нього відсутнє інше місце проживання, чи інше нерухоме майно придатне для проживання. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29 лютого 2012 року позов про визнання недійсним укладеного договору дарування квартири по вул. Боберського 8/3 у м.Львові, від 24 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], задоволено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області рішення Франківського районного суду м.Львова від 29.02.2012 року скасоване, у задоволенні позову відмовлено. Відповідачка не оплачує за квартиру та комунальні послуги,всі ці витрати несе виключно він.Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 7.05.14р.в його користь стягнено з [PERSON]заборгованість частки в сплачених витратах за житлово-комунальні послуги.Просить визнати удаваним та недійсним договір дарування по вул.Боберського 8/3 у м.Львові, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим за № 541,оскільки ,ним приховано інший,який дійсно мав місце,а саме-договір довічного утримання,так як по даний час він проживає у квартирі та повністю її утримує.Після винесення у травні 2012р.рішення апеляційним судом Львівської області,він часто хворів та не мав змоги звернутись до суду з даним позовом,враховуючи вказане,на підставі ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється,що дає йому право на звернення з позовом до суду. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у позовній заяві, доповнивши їх тим, що окрім усних домовленостей між сторонами,договір дарування містить письмові зобов»язання між ними,що є підставою для визнання договору дарування недійсним.Договір дарування укладений з порушенням ст.638 ЦК України,так як істотною умовою для даного договору є фактична домовленість між сторонами, у договорі не враховано,що позивачу буде надана можливість дожити свій вік у вказаній квартирі,яка на даний час продана і новий власник має право вимагати звільнення квартири позивачем.Договір укладено на вкрай невигідних для позивача умовах,він є особою похилого віку,потребує постійного догляду та допомоги.Договір не відповідає внутрішній волі позивача,ні його наслідкам,так як фактично укладений договір довічного утримання.Відповідачка порушила умови договору,а саме п.6,не виконує обов»язки щодо утримання квартири. Відповідачка спершу допомагала, приносила ліки, а потім перестала платити за комунальні послуги та матеріально підтримувати позивача.Строк позовної давності не пропущено,оскільки,його слід рахувати з дня коли особа довідалась про порушення свого права.Оскільки,відповідачка не виконувала покладених на неї обов»язків,Позивач 16.04.14р.звернувся до неї з вимогою про виконання обов»язків,тому саме з цієї дати слід рахувати строк позовної давності. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила,що договір дарування квартири був укладений на пропозицію позивача,який був клієнтом банку,де вона працювала,та взнавши,що її будинок у селі зруйновано і їй ніде жити,він поговоривши із заввідділенням банку та отримавши нотаріальну згоду своєї дружини,подарував їй свою квартиру.Між ними не було жодної домовленості щодо утримання позивача,так як він був дуже енергійний,нічого не потребував та не вимагав від неї,лише до смерті жити у квартирі.Вона не могла надавати ніякої допомоги,оскільки,у неї був тяжко хворий чоловік.Після укладення договору дарування,вона позичила гроші і коли позивач лежав у лікарні, підтримувала його,допомагала продуктами,які привозила з села.Позивач змусив її виписатись з села і прописатись у спірній квартирі,в ЛКП він ходив сам.Після смерті чоловіка,[PERSON]запропонував вийти за нього заміж,вона відмовилась і після цього він став звертатись до суду з позовами про визнання договору недійсним. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що домовленості щодо утримання позивача не було, йому було достеменно відомо про укладення саме договору дарування ,а не будь-якого іншого,оскільки,він неодноразово звертався до суду з позовами про визнання договору недійсним з інших підстав.Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог . Представник 3 особи [PERSON]проти позову заперечив та пояснив,що позивач був ініціатором укладення договору дарування ,сам звертався до нотаріуса,розумів який договір укладає та його наслідки.Позивачем не надано доказів укладення договору довічного утримання, пропущено строки звернення до суду,тому просить у задоволенні позову відмовити. У судове засідання 05.07.16р.відповідачка, представник 3 особи [PERSON] та 3 особа нотаріус [PERSON] не з»явились,про причини неявки суд не повідомили,хоч належно увідомлені про час та місце розгляду справи.За наведених обставин суд вважає за можливе справу розглядати у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін,свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира по вул. Боберського,8/3 у м.Львові,яка складається з 1 кімнати,комунальних вигод,загальною площею 39,3кв.м,житловою площею 19,5 кв.м. Як вбачається з договору дарування квартири від 24.01.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №541, [PERSON] подарував належну йому на праві власності квартиру по вул.Боберського,8/3 у м.Львові [PERSON] Згідно заяви [PERSON]-дружини [PERSON],від 22.01.07р.,остання дала згоду на дарування її чоловіком квартири по вул.Боберського,8/3 у м.Львові [PERSON] З витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.01.07р.,виданого за заявою [PERSON]вбачається,що такий видано для укладення договору дарування. [PERSON]нотаріусом роз»яснено,що після підписання договору дарування,квартира не буде його власністю,про що є його підпис на договорі дарування. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані власник [PERSON] з 28.03.2008р.та колишній власник [PERSON] 22.02.1971р. Судом встановлено,що згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2012р.,посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баб»як Г.Я.[PERSON] продала квартиру по вул.Боберського,8/3 у м.Львові [PERSON],право власності якого внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин,який вчинено сторонами для приховання іншого правочину,який вони насправді вчинили.Якщо буде встановлено ,що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину,який вони насправді вчинили,відносини сторін регулюються правилами щодо правочину,який сторони насправді вчинили. Удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину. За таких обставин, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки, в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. Якщо така неправомірність судом не буде встановлена, закон не зобов"язує визнавати удаваний правочин недійсним, а передбачає можливість застосування до таких відносин правил щодо того правочину, який сторони мали на увазі насправді. Згідно ст.717 ЦК України,за договором дарування одна сторона передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно(дарунок) у власність.Договір,який встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру,не є договором дарування. Поняття договору довічного утримання дано в ст.744 ЦК України,згідно якої за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок,квартиру або їх частину,інше нерухоме майно або рухоме майно,яке має значну цінність,взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29 лютого 2012 року(справа №2/1326/1384/2012) позов про визнання недійсним укладення договору дарування квартири по вул. Боберського 8/3 у м.Львові від 24 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим за № 541, задоволено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.06.12р. рішення Франківського районного суду м.Львова від 29.02.2012 року скасоване, постановлено нове, яким у задоволенні позову відмовлено .Як зазначено у даному рішенні,» із змісту укладеного між сторонами договору дарування від 24.01.2007р.вбачається,що на обдаровану [PERSON]не покладались будь-які додаткові обов»язки майнового характеру,які б за своїм змістом відповідали договору довічного утримання по відношенню до дарителя [PERSON]Таким чином,воля [PERSON]відображена в договорі дарування відповідала його справжнім намірам укласти саме договір дарування».Крім того,вказаним рішенням встановлено,що ..»підстав для застосування строку позовної давності не має,оскільки,право позивача при укладенні договору дарування не порушено.» Отже,наявність чи відсутність умов договору довічного утримання при укладенні договору між сторонами вже була предметом дослідження у зазначеній вище справі №2/1326/1384/2012 та в силу ч.3 ст.61 ЦПК України,обставини,встановлені рішенням суду мають преюдиційне значення при розгляді справи. Таким чином, рішенням суду,яке набуло законної сили, встановлено,що між сторонами було укладено саме договір дарування квартири і на обдаровану [PERSON]не покладались будь-які додаткові обов»язки майнового характеру,які б за своїм змістом відповідали договору довічного утримання по відношенню до дарителя [PERSON] Зазначене стверджено поясненнями свідка [PERSON],[PERSON],даними в судовому засіданні,які пояснили,що [PERSON]тривалий час переконував [PERSON]щодо дарування їй квартири,домовленості між ними щодо утримання позивача не було.Однак,[PERSON]з власної волі прибирала у квартирі,привозила продукти. Крім того, з рішень Франківського районного суду м.Львова від 7.05.14р. та від 24.09.15р. по справах за позовом [PERSON] до [PERSON]. про стягнення частки в сплачених витратах на житлово-комунальні послуги вбачається,що позивач в обгрунтування позовних вимог сам зазначав,що шляхом дарування передав квартиру у власність [PERSON] та просив стягнути з неї її частку по оплаті комунальних послуг,у зв»язку з тим,що вказані послуги оплачено ним .Вказаними рішеннями позовні вимоги [PERSON]задоволено. Разом з тим,судом встановлено,що позивач продовжує проживати у подарованій квартирі,оплачує за квартиру та комунальні послуги,що стверджено зазначеними вище рішеннями Франківського районного суду м.Львова та не заперечено сторонами в судовому засіданні. Враховуючи положення ст.61 ч.3 ЦПК України,рішення апеляційного суду Львівської області від 18.06.12р.,те що сторони,як встановлено даним рішенням, мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди про всі істотні умови договору,уклали саме договір дарування,правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування удаваним та недійсним. За наведених обставин,позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed