Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивачка ФОП [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки приватного нотаріуса Ліфанової І.О. про зобов"язання повернути орендоване майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2012 року між сторонами був укладений Договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець зобов"язаний надати в тимчасове володіння орендарю частину групи приміщень № 15, а орендар зобов"язаний сплачувати орендну плату в розмірі та строки, встановлені п. 5 договору. Термін оренди був встановлений 1 рік з моменту прийняття приміщення, що орендується. 10.05.2016 року позивачкою було направлено на адресу відповідачки пропозицію про зміну орендної плати, на що було отримано лист про відмову від даної пропозиції, оскільки умовами договору передбачено, що орендна плата не може бути змінена до 30.08.2016 року. Позивачка погодилася з доводами відповідачки. 30.05.ж2016 року при частковому огляді орендованого приміщення позивачкою було виявлено порушення умов Договору оренди, а саме п. 7.1, відповідно до якого орендар зобов"язується утримувати приміщення у порядку, передбаченому санітарними і протипожежними правилами, а також правилами експлуатації встановленого в приміщенні санітарно-технічного та інженерного устаткування та здійснювати за власний рахунок поточний ремонт приміщення, що орендується. Але в порушення умов Договору відповідачем дані зобов"язання не виконувалися. 30.05.2016 року позивачкою було направлено припис про проведення поточного ремонту орендованого майна, на що було отримано відповідь про прийняття пропозиції розірвання договору оренди з 01.06.2016 року. Але умовами Договору було визначено, що орендар має право звернутися до орендодавця з вимогою про розірвання договору оренди і договір припиняє свою дію в термін один місяць. Також умовами Договору передбачено обов"язок при підписанні акту прийому-передачі орендованого майна передати ключі від приміщення. Але в порушення даних умов відповідачкою було надіслано поштою акт прийому-передачі приміщення, хоча Договором такий спосіб передбачено не було. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов"язати відповідачку повернути орендоване майно, передане у спосіб, передбачений Договором від 30.08.2012 року, а стягнути з відповідачки судові витрати по справі. У судовому засіданні представники позивачки повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що відповідачкою не було прийнято пропозицію позивачки щодо підвищення орендної плати і вона прийняла пропозицію щодо розірвання договору оренди. В установленому договором порядку відповідачка намагалася передати орендоване майно, але позивачка всіляко уникала належної передачі та підписання акту приймання-передачі, що змусило відповідачку направити відповідний акт поштою. Представник вважає, що відповідачкою не було допущено порушення жодних умов договору, а тому підстав для задоволення позову немає. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд також повторює у своїх Рішеннях ("Серявін та інші проти України" та інші), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов"язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов"язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов"язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов"язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, що продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. Гарантії статті 6 включають зобов"язання судів надавати достатні підстави для винесення рішень. Достатні підстави демонструють сторонам, що їх справа була ретельно розглянута. Хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов"язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень. Надані підстави повинні давати змогу сторонами використати право на апеляцію. Стаття 6 зобов"язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент. Обов"язок мотивувати судове рішення безпосередньо пов"язаний із принципом рівності. Суд у силу змагальності процесу повинен дати відповідь на аргументи сторін. Якщо він не дає відповідь на аргументи сторони, то у такий спосіб надає перевагу іншій стороні. Судом встановлено, що 30.08.2012 року між позивачкою ФОП [PERSON], з однією сторони, та відповідачкою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., з другої сторони, був укладений Договір оренди нежитлового приміщення (а.с. 4-5). Відповідно до умов даного Договору орендодавець зобов"язаний надати в тимчасове володіння орендарю частину групи приміщень [ADDRESS] а орендар зобов"язаний сплачувати орендну плату в розмірі та строки, встановлені п. 5 даного Договору. Пунктом 4.1 Договору був встановлений термін оренди, який становить 1 рік з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі. Відповідно до п. 4.2 Договору, із застосуванням Сторонами умови про автоматичну пролонгацію Договору, він вважався продовженим до 30.08.2016 року. 10.05.2016 року відповідачкою було отримано пропозицію позивачки від 10.05.2016 року про зміну або розірвання Договору у зв»язку з підвищенням позивачкою орендної плати з 01.06.2016 року (а.с. 6). 24.05.2016 року відповідачкою було направлено на адресу позивача листа про відмову від пропозиції щодо внесення змін до Договору про розмір орендної плати (а.с.7). На вимогу представника позивачки відповідачка звільнила орендоване приміщення 30.05.2016 року, що підтверджується фотокартками, наявними в матеріалах справи. Також факт звільнення орендованого приміщення відповідачкою підтверджується і показами допитаних судом свідків. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у період з 27.05.2016 року він разом з позивачкою звільняли орендоване приміщення на вимогу представника позивачки. 31.05.2016 року вони повністю звільнили приміщення і передали ключі від нього [PERSON], просили підписати Акт, але він відмовився. Також їм допомагали перевозити речі два знайомих товариші. Після 31.05.2016 року вони до приміщення не заходили, оскільки у них були відсутні ключі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його знайомий [PERSON] звернувся до нього з проханням допомоги перевезти речі із орендованого його дружиною приміщення. Вони повністю звільнили приміщення, вивозили меблі, речі, знімали перегородку. Коли вони виїхали, то офіс був вільний і у нормальному стані. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що на прохання своїх знайомих він допомагав Інні та [PERSON] вивозити речі з офісу на Троєщині. Вони вивезли з офісу всі речі. Після звільнення приміщення відповідачка повідомила за телефоном позивачку про можливість передачі орендованого приміщення і ними була погоджена дата передачі - 31 травня. У визначений день 31.05.2016 року відповідачка разом із [PERSON] з"явилися до приміщення для підписання акту приймання-передачі орендованого приміщення. При цьому позивачка для підписання акту не з"явилася, а направила свого представника [PERSON], якому відповідачкою було передано два комплекти ключів від орендованого приміщення та запропоновано підписати акт приймання-передачі орендованого приміщення. Представник позивачки, отримавши ключі від приміщення, відмовився від підписання акту, у зв"язку з чим акт у двох екземплярах разом із листом про розірвання договору оренди було направлено поштою на адресу позивачки. З моменту передачі ключів представнику позивачки відповідачка до приміщення не заходила, приміщення не використовувала. Як встановлено при розгляді справи, пропозиція про розірвання договору з 01.06.2016 року отримана відповідачкою 10.05.2016 року, фактичні відносини сторін з приводу оренди приміщення припинено 31.05.2016 року, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення, а тому договір вважається розірваним з 01.06.2016 року, а приміщення є таким, що повернуто орендодавцю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частинами 1, 2 статті 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Згідно із п. 4 Договору оренди термін оренди складає один рік з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом здачі-приймання. Якщо жодна сторона в термін один місяць до закінчення даного Договору не заявить в письмовій формі про намір його розірвати, даний Договір автоматично пролонгується на термін один рік. Орендар має право відмовитися від даного Договору, попередивши Орендодавця в письмовій формі в термін один місяць. При цьому сплачена авансом орендна плата орендарю не повертається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, позивачкою на адресу відповідачки було надіслано повідомлення про зміну умов договору щодо розміру орендної плати, а у разі незгоди пропозицію щодо розірвання договору, на що відповідачкою було направлено відповідь про незгоду із внесенням змін до договору, але при цьому згоду на розірвання договору з 01.06.2016 року. У встановлений строк відповідачка звільнила орендоване приміщення, яке нею після цього не використовувалося, ключі були передані представнику позивачку, тобто приміщення було звільнено, а тому підстав для задоволення позовних вимог про зобов"язання звільнити приміщення немає. Також слід зазначити, що позивачкою протягом усього часу розгляду справи не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що вона є власником вказаного приміщення, які саме її права та інтереси порушено відповідачкою. У своїх рішеннях Європейський Суд вказує про те, що сторони у справі мають право надати суду зауваження, які вони вважають важливими у справі. Це право можна вважати ефективним тільки за умови, що зауваження були «заслухані», тобто відповідно розглянуті судом. Тобто "суд" має проводити належний розгляд поданих документів і доказів, та наведених сторонами аргументів і доказів. Належна участь заявника у провадженнях вимагає від суду, за власною ініціативою, розглядати документи, що є у його розпорядженні. Таким чином, той факт, що заявник не скаржився на відсутність розгляду відповідних документів чи ініціював доступ до матеріалів справи, не є істотним. Фактична можливість заявника звернутись до матеріалів справи та отримати їх копії не є достатньою гарантією. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу від 09.12.2014 року. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed