Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У лютому 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та просив усунути перешкоди в здійсненні права власності на будинок, шляхом визнання договорів найму житлового приміщення від 20.07.2007 року будинку [ADDRESS] недійсними, скасування записів реєстраційного обліку та виселення відповідачів з будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, а відповідачі: [PERSON] та [PERSON] - її дітьми від першого шлюбу. Шлюб між ним та [PERSON] розірвано відповідно до рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 23.01.2012 року. З 23.07.2007 року він зареєстрований у вказаному житловому будинку, а також у вказаному будинку зареєстровані відповідачі на підставі договорів найму житлового приміщення у вказаному будинку, хоч таких договорів із ними він не укладав. Із посиланням на ст.ст.203,215 ЦК України та ч.1 ст.109,116 ЖК України, просив визнати договори найму жилого приміщення від 20.07.2007 року у будинку [ADDRESS], укладені між ним та відповідачами - недійсними, скасувати записи реєстраційного обліку та виселити відповідачів з цього будинку без надання їм іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 11.03.2014р. провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] закрито стосовно останніх двох відповідачів у зв"язку із тим, що вони знялись із реєстрації у вказаному будинку та не проживають у ньому. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та просила визнати за нею право користування будинком [ADDRESS] посилаючись на положення ч.4 ст.156 ЖК України, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав із підстав, вказаних позовній заяві та просив їх задовольнити, а проти вимог зустрічної позовної заяви заперечив, вважаючи їх безпідставними. Представник позивача(відповідача) [PERSON] за договором про надання правової - адвокат [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала та просила їх задовольнити, а також заперечила проти задоволення зустрічного позову [PERSON] у зв"язку із безпідставністю. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила, а свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача(позивача) за договором про надання правової допомоги - адвокат [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечив у зв"язку із їх безпідставністю, а зустрічну позовну вимогу своєї довірительки підтримав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Жирівської сільської ради Жидачівського району Львівської області за довіреністю Яремко В.І. пояснила, що на час реєстрації сторін у житловому будинку працювала у сільській раді нетривалий час і не володіла достатніми знаннями з приводу оформлення процедури реєстрації, тому, на прохання позивача за первісним позовом [PERSON] видала відповідачці [PERSON] бланки заповнених договорів для підпису, які та пізніше повернула у сільську раду. Суд, заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке видано КП "Стрийське МБТІ" 09.02.2007 року. З договору найму жилого приміщенння, що належить громадянину на праві приватної власності від 20 липня 2007 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], вбачається, що позивач [PERSON], як власник будинку [ADDRESS] (наймодавець) надав в найм відповідачці [PERSON] жиле приміщення, що складається з 2(двох) кімнат житловою площею 35,0 кв.м. та наймач зобов"язувалась належним чином користуватись вказаною в договорі житловою площею та на вимогу наймодавця, якщо займане нею примішення стане необхідне власнику чи членам його сім"ї, звільнити його після попередження за місяць. Термін дії договору визначено постійно. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON], як колишня дружина позивача за первинним позовом [PERSON], зареєстрована у вказаному будинку із 23.07.2007 року та проживає у ньому по даний час. А відтак слід вважати, що вона набула прав члена сім"ї, визначених ст.64 ЖК України. Статтею 158 ЖК УРСР передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Як вбачається із матеріалів справи, письмова форма договору найму житла між сторонами була дотримана, а також аналіз змісту вказаного договору дає суду підстави зробити висновок про те, що він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Посилання позивача за первісним позовом [PERSON] на те, що він не укладав договору найму та ніколи не мав наміру укласти такий договір, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи є копія такого договору із підписами сторін, яка надана третьою особою. Позивач за первинним позовом [PERSON], хоч і заперечив тотожність свого підпису у цьому договорі, однак після роз"яснення йому права заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з цього питання, таким правом не скористався. За таких встановлених обставинах, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача про те, що при укладенні договору найму житла мали місце порушення вимог ст.203 ЦК України і вказані обставини є підставами для недійсності вказаного договору найму житла відповідно до ст.215 ЦК України є безпідставними, оскільки не підтвердженні належними та допустими доказами. Щодо посилання позивача за первинним позовом [PERSON] на вимоги ст.109 та ч.1 ст.116 ЖК України, як підставу своїх позовних вимог щодо виселення відповідача за первинним позовом [PERSON] із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, то суд суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім"ї, або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил спіжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. У даному випадку підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним права користування майном. Власник житлового будинку згідно ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК). Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов'язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном. На підставі вищевикладеного, суд, перевіривши всі обставини справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача за первинним позовом [PERSON] про виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового будинку фактично є вимогою про позбавлення останньої права користування житловим приміщенням, однак під час судового розгляду належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що відповідача [PERSON] слід позбавити права користування житловим приміщенням позивач суду не надав. Вирішення позовної вимоги позивача за первинним позовом [PERSON] про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування відповідачем житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вбачається, що наявність чи відсутність прописки (реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України саме по собі заявлення вимоги про зняття з реєстрації за місцем проживання чи скасування реєстрації можливе лише при вирішення спору про право. За таких обставин питання про зняття відповідача за первинним позовом [PERSON] з реєстраційного обліку не може бути вирішено без з`ясування питання про наявність у відповідача права проживання у зазначеному житловому будинку. Матеріалами справи підтверджується, що наймач [PERSON] на законних підставах вселилась в жиловий будинок, який на праві власності належить позивачу [PERSON] та у зв"язку із цим знаходиться на реєстраційному обліку до сьогоднішнього часу, тому позовні вимоги у частині зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягають задоволенню. Таким чином, оскільки вимоги позову у частині усунення перешкод з боку відповідача [PERSON] у здійсненні права власності [PERSON] на житловий будинок шляхом виселення відповідача не підлягають задоволенню, отже позовні вимоги у частині зняття з реєстраційного обліку відповідача також не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права користування будинком [ADDRESS], то суд прийшов до наступного висновку. Оскільки під час судового розгляду не було встановлено законних підстав для виселення [PERSON] із належного [PERSON] на праві власності житлового будинку, тому зустрічна позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права користування будинком [ADDRESS], підлягає задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст.88 ЦПК України та із врахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено, судові витрати пов"язані із сплатою ним судового збору, слід віднести за його рахунок. Також із врахуванням того, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задововолено повністю, із останнього на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пов"язані із сплатою нею судового збору за подання зустрічної позовної заяви в розмірі 243,6 гривень.

Outcome: approved