Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що він мав намір за договором фінансового лізингу придбати трактор «МТЗ 82.1.26». На початку серпня 2017 року на сайті інтернет - компанії «ОLX» він знайшов оголошення про продаж трактора «МТЗ 82.1.26» за 80 000,00 грн. В телефонній розмові з продавцем, а як потім виявилося менеджером компанії «Еталон», остання повідомила, що трактор можна подивитись у м. Житомирі, куди запропонувала приїхати, орієнтуючись на магазин «Універмаг». Разом із батьком 14 серпня 2017 року він поїхав до м. Житомир. По приїзду менеджер повідомила, що трактор по оголошенню уже проданий, однак є інший - «МТЗ 82.1» за ціною 120 000,00 грн. Знаходиться він у м. Києві на одному із майданчиків фірми. Проте на нього є уже два покупці. Тому радила поквапитись із прийняттям рішення про купівлю, адже придбає той, хто першим внесе кошти на рахунок підприємства. Менеджер пояснила, що тих 60 000,00 грн., які він мав при собі, достатньо для внесення авансу. Після внесення цих коштів трактор відразу відвантажать і доставлять йому. Решту суми слід буде внести протягом 10 днів. Таким чином 14.08.2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №005488 на придбання трактора «МТЗ 82.1». За даним договором відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу - [PERSON]. Предмет договору мав бути переданий у користування лізингоодержувачу після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору. Після того як представником компанії був складений договір, його було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, комісії за організацію договору. Вказаний платіж ним було здійснено у ПАТ «Ощадбанк» у сумі 60000 гривень без паспорта. Однак, згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №0058488 від 14.08.2017 року кошти в розмірі 60000 грн. зараховані, як комісія за організацію договору в розмірі 10 % від вартості трактора. Після одержання представником відповідача квитанції про оплату менеджер принесла йому на підпис оспорюваний договір фінансового лізингу, уже підписаний з боку відповідача, запевнивши, що трактор він купує на обумовлених раніше умовах і договір то лише формальність, читати його сенсу немає і він її затримує. За таких обставин цей договір він підписав. Ввечері 14 серпня трактор він не отримав. Менеджер у телефонній розмові повідомила, що машина, яка везла трактор, зламалась по дорозі. Тому трактор отримає відразу, як машину полагодять у найближчий час. Однак, ні на наступний день, ні в послідуючі дні, і до сьогоднішнього дня трактор він не отримав. Телефони менеджера заблоковані, оголошення з інтернет сайту «ОLX» видалено. Вважає, що відповідачем було введено його в оману, а договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того, аналіз самого договору свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та не спрямована на задоволення потреб споживача в отриманні товару і послуги. Умови Договору є несправедливими. За вказаних обставин звернувся в суд з даним позовом. 03.10.2017 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання договору дійсним, мотивована тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] було досягнуто всіх істотних умов договору та відбулося часткове виконання договору, але [PERSON] ухилився від його нотаріального посвідчення, а тому у відповідності до вимог ст.220 ЦК України суд може визнати такий договір дійсним. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 05.10.2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до [PERSON] про визнання договору дійсним було об'єднано в одне провадження під номером 132/2990/17. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник на підставі довіреності [PERSON] первісний позов підтримали з мотивів, наведених у ньому, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити в зв'язку з його безпідставністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, проте в прохальній частині зустрічного позову директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» [PERSON] просить розгляд справи провести за відсутності представника товариства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його син мав намір придбати трактор. На початку серпня 2017 року на сайті інтернет-компанії «ОLX» він знайшов оголошення про продаж трактора «МТЗ 82.1.26» за 80 000,00 грн. В телефонній розмові з продавцем, а як потім виявилося менеджером компанії «Еталон», остання повідомила, що трактор можна подивитись у м. Житомирі, куди запропонувала приїхати, орієнтуючись на магазин «Універмаг». 14 серпня 2017 року він разом із своїм сином [PERSON] поїхав до м. Житомир. По приїзду менеджер повідомила, що трактор по оголошенню уже проданий, однак є інший - «МТЗ 82.1» за ціною 120 000,00 грн. Знаходиться він у м. Києві на одному із майданчиків фірми. Проте на нього є уже два покупці, а тому трактор купить той, хто першим внесе кошти. Син не мав при собі паспорта і у нього у касі не хотіли приймати кошти, проте менеджер компанії «Еталон» домовилась із касиром і остання прийняла платіж після того, як дружина [PERSON] переслала за допомогою застосунку для миттєвого обміну повідомленням «Viber» фотокопію паспорта. Договір принесли на підпис лише після сплати коштів та доклали усіх зусиль для того, щоб син його не прочитав. Крім того, [PERSON] не пропонували нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу. Свідок [PERSON] в судовому засідання дав аналогічні покази. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника, свідків по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, зідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст.626 ЦК України, договір- це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Судом встановлено, що 14.08.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», як лізингодавцем та [PERSON], як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № №005488 на придбання трактора «МТЗ 82.1», предметом якого є трактор «МТЗ 82.1». Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором . Пунктом 5.1 договору лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4. договору , а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. З аналізу змісту розділу Договору «Визначення термінів» слідує, що комісія за організацію - одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору, моніторингову систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дій та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язання з його виконанням, а авансовий платіж - це сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку №1 до договору , сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. На цих умовах [PERSON] погодився підписати Договір лізингу . На виконання вимог договору 14.08.2017 року на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» позивачем було сплачено 60000 грн. авансового платіж згідно договору №005488 від 14.07.2017 року, що підтверджується квитанцією №19 від 14.08.2017 року АТ «Ощадбанк». Проте , предмет лізингу у користування позивач не отримав. Так, у п. 12.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку не надання лізингодавцем лізингоодержувачу предмета лізингу, визначеного в специфікації (додаток №3 до Договору), а саме: трактор «МТЗ 82.1», у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку, вказаного в п.5.1 договору, лізингоодержувач має право відмовитись від даного договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі перераховані ним кошти та додатково сплачується штраф у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові при розгляді, зокрема, справи № 6-1551цс16 від 19.10.2016 року. Проте, згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №005488 від 14.08.2017 року сума 60000 грн. є нічим іншим як комісією за організацією (10 %) від вартості предмета лізингу в сумі 600000 грн., що є несправедливою умовою договору фінансового лізингу. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Із договору фінансового лізингу вбачається, що сплачені позивачем 60000 грн. є першочерговим обов'язковим платежем. Відповідно до ч. 1 ст. 634 УК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не міг безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Як вбачається із умов договору фінансового лізингу, до першого лізингового платежу входить у тому числі і «комісія за організацію Договору», який виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Таким чином законодавством не передбачено лізингового платежу пов'язаного з укладенням самого договору фінансового лізингу. Про те, що комісія за організацію Договору не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі визначення термінів, лізинговий платіж і комісія за організацію Договору мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що визначення лізингового платежу не включає комісію за організацію Договору. Крім того, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні екземпляру стандартної форми договору і не передбачає можливості лізингоодержувачу вносити свої пропозиції щодо умов Договору. Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №7 Міністерства Фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92, основними засобами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі транспортних засобів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, який буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В порушення зазначених вимог, в Договорі та в додатку «3 до договору не вказано, який саме трактор «МТЗ 82.1» буде переданий у власність лізингоодержувачу, зокрема, якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, відсутні також технічні та індивідуальні характеристики ТЗ, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (повне найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи викладені у договорі умови, суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір суперечить інтересам позивача, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, окрім того, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та вимогам Цивільного кодексу України. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Так, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення обов'язкового платежу в розмірі 10% від вартості предмета Договору під вигляд "комісії за організацію", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. За таких обставин, відповідачем при укладені Договору фінансового лізингу порушено вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів, запропоновані позивачу умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін. Вищезазначені положення законів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України висловленою у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні судом досліджено докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, які відповідають вимогам належності та допустимості. За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Проте співставляючи докази ТОВ «Лізингова компанія Еталон» у зустрічному позові стосовно обставин укладення договору з доказами сторони [PERSON], оцінивши їх на ствердження правомірності та достатності, суд вважає їх неправомірними та недостатніми. Частиною першою ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином порушені права позивачки підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми. Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно квитанцій №19 від 14.08.2017 року [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія Еталон» в якості авансового платежу згідно договору фінансового лізингу кошти у розмірі 60000 гривень та 500 грн. комісії, які підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, а також той факт, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.3 ст.22 ЗУ «Про захист справ споживачів», суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в доход держави витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., а судові витрати за зустрічним позовом залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон». На підставі викладеного,

Outcome: approved