Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, в якій просить визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті її чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області 21 липня 2017 року. Родинний зв`язок з покійним підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 28 грудня 2013 року Київським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України позивач після смерті чоловік фактично прийняла спадщину оскільки на день його смерті проживала та була зареєстрована з ним за адресою: [ADDRESS] . Інших спадкоємців першої черги, у покійного не було. Його батьки померли раніше за нього. На підставі заяви позивача від 24 жовтня 2017 року про прийняття спадщини Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 749/2017, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі за № 49581024 від 24 жовтня 2017 року. 20 червня 2018 року позивач звернулась др. Восьмої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . На підтвердження належності вказаного будинку спадкодавцю нею надано договір купівлі - продажу вказаного будинку, посвідчений виконкомом Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області 28 липня 1990 року за реєстровим номером 44. Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою позивачу письмово роз`ясненно, що оскільки договір купівлі - продажу житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] за життя спадкодавця не був зареєстрований у бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідною довідкою, виданою Комунальним підприємством Харківське районне бюро технічної інвентаризації за № 1534 від 17 листопада 2017 року, а тому відповідно до пп 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 нотаріальна контора не має права видати позивачу свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в зв`язку з чим рекомендовано звернутись за захистом своїх прав до суду. 28 липня 1990 року заступником голови Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області за реєстровим номером 44 був посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] . Посвідчення зазначеного договору відбулося у повній відповідності до статті 227, статті 134 ЦК Української РСР, а також статті 3 Закону України «Про державний нотаріат». У відповідності до статті 227 ЦК Української РСР посвідчений договір було зареєстровано у виконкомі Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області, що підтверджується випискою із додаткової по господарської книги № 2 Русько - Тишківської сільської ради за № 46 від 14 січня 2004 року. Отже, відповідно до статті 128 ЦК Української РСР право власності за договором виникло з моменту передачі речі. Чоловік позивача за життя отримав зазначений будинок та вступив у його володіння, використовуючи його у відповідності до раніше укладених договорів. Вказане підтверджується укладеним ним договором про користування електричною енергією у вказаному будинку, рішенням виконкому Русько - Тишківської сільської ради № 298 від 12 грудня 2006 року про дозвіл на газифікацію вказаного будинку та розробленим планом газифікації вищевказаного будинку, узгодженим за № 50 Мерефянською філією ВАТ «Харківгаз». Отже, позивач вважає, що її чоловік набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] у повній відповідності до існуючого на той час законодавства. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2019 року вказана позовна заява залишена без руху, для усунення недоліків позовної заяв, зазначених в ухвалі суду позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання ним копії ухвали. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду позивачем усунуті. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 грудня 2019 року у даній справі відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відповідності до ухвали суду від 18 травня 2020 року у даній справі підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від позивача до суду надійшла заява, в якій просить розглядати дану справу у відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача - сільського голови Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області Сікаленко М. до суду надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у відсутність їх представника за наявними у матеріалах справи доказами. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов`язку в натурі. Правилами частини третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 28 липня 1990 року [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого заступником голови Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області за реєстровим номером 44 був придбаний житловий будинок [ADDRESS] . У відповідності до копії довідки Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області за вих. № 45 від 14.01.2004, в погосподарській книзі Русько-Тишківської сільської ради по селу Черкаські Тишки під № [NUMBER] зареєстрований вищевказаний житловий будинок разом зі службовими будовами і спорудами, головою господарства значиться [PERSON] . Двір відноситься до категорії робочих, за житловим будинком значиться земельна ділянка площею 2 800 кв.м. фонду Русько-Тишківської сільської ради. Згідно копії виписки із додаткової погосподарської книги № 2 Русько-Тишківської сільської ради, виданої Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області за вих. № 46 від 14.01.2004, житловий будинок [ADDRESS] перебуває в приватній власності [PERSON] , який записаний членом домогосподарства, особовий рахунок № [NUMBER] , за житловим будинком значиться земельна ділянка площею 0, 28 га. У відповідності до копії довідки Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області за вих. № 915 від 14.11.2007, Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області Муравчік М.М. наданий дозвіл на розробку технічної документації по передачу у власність земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,17 га. Рішенням Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №298 від 12 грудня 2006 року , [PERSON] наданий дозвіл на газифікацію житлового будинку з установкою опалювального приладу за адресою: [ADDRESS] . 18 липня 2006 року [PERSON] та АК «Харківобленерго» уклали договір про користування електричною енергією за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з інформації державного нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Лоли Ю.В. вих.. № 2977/02-14 від 20 червня 2018 року, право власності на вказаний житловий будинок в бюро не реєстровано. 20 жовтня 2014 року Комунальним підприємством «Харківське Районне Бюро Технічної Інвентаризації» виготовлений технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 4 статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Отже, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Такими підставами є створення майна, придбання за договорам купівлі-продажу, дарування, набуття у порядку спадкування тощо. Враховуючи зазначене, а також ту обставину, що згідно інформації Русько-Тишківської сільської ради за вих. № 45 від 14.01.2004, вих. № 46 від 14.01.2004 житловий будинок разом зі службовими будовами і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований в погосподарській книзі Русько-Тишківської сільської ради по селу Черкаські Тишки під № [NUMBER] , головою господарства значиться [PERSON] , зазначений житловий будинок став об`єктом права власності. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 21 липня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, актова запис № 10474. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась, із вказаного вище житлового будинку. Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями статті 1257 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадщину у разі відсутність спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. За змістом статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Із інформації державного нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Лоли Ю.В. вих.. № 2977/02-14 від 20 червня 2018 року судом встановлено, що за матеріалами спадкової справи № 749/2017, що зберігається у Восьмій Харківській державній нотаріальній конторі вбачається, що [INFO] в м. Харкові помер - [PERSON] , [INFO] , який на день смерті постійно мешкав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Спадкоємицею майна [PERSON] є позивач по справі (дружина спадкодавця ) [PERSON] , оскільки сини спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] від права на прийняття спадщини відмовилися, про що подали відповідні заяви до нотаріальної контори. [PERSON] спадщин прийняла, оскільки постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем на день його смерті за однією адресою, крім того подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори у 6-ти місячний строк. Інших спадкоємців, передбачених законом, не має. Спадщина складається з житлового будинку з надвірними будівлями розташованого в [ADDRESS] . На підтвердження належності вказаного будинку спадкодавцю надано договір купівлі - продажу вказаного будинку, посвідчений виконкомом Русько - Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області 28 липня 1990 року за реєстровим номером 44. Однак, восьмою Харківською державною нотаріальною конторою письмово роз`яснено, що оскільки договір купівлі - продажу житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] за життя спадкодавця не був зареєстрований у бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідною довідкою, виданою Комунальним підприємством Харківське районне бюро технічної інвентаризації за № 1534 від 17 листопада 2017 року, а тому згідно пп 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 нотаріальна контора не має права видати позивачу свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в зв`язку з чим рекомендовано звернутись за захистом своїх прав до суду. Відповідно до копії витягу Восьмої харківської державної нотаріальної контори про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 49581024 від 24 жовтня 2017 року, вбачається, що 24 жовтня 2017 року у Восьмій харківській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON] померлого [INFO] зареєстрована спадкова справа за номером у спадковому реєстрі -61432380, номер у нотаріуса 749/2017. Родинний зв`язок позивача [PERSON] з покійним (спадкодавцем) [PERSON] підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданим 29 квітня 1996 року Київським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актова запис № 177 та з якого вбачається, що шлюб між ними зареєстрований 19 квітня 1996 року у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. До Харківського районного суду Харківської області від [PERSON] та [PERSON] надана заява, посвідчена 11 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Тетяною Петрівною, якою [PERSON] та [PERSON] повідомили, що від спадщини після смерті батька, [PERSON] відмовились у встановлений законом строк, претензій до позивача щодо предмету позову, а також будь - яких заперечень проти задоволення позовних вимог [PERSON] не мають. Відповідно до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З урахуванням зазначеного вбачається, що спадкоємиця [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] прийняли спадщину, оскільки постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем на день його смерті за однією адресою, крім того подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори у 6-ти місячний строк, що відповідає вимогам частини 3 статті 1268 ЦК України, а тому набула право на спадковий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач звернулися до нотаріальної контори із питанням про отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно - житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до роз`яснення державного нотаріуса Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Лоли Ю.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки право власності за останнім не зареєстровано. В зв`язку з тим, що позивач позбавлені можливості оформити спадщину у встановленому законом в позасудовому порядку, вона була змушена звернутися в суд з позовом про визнання права власності на спадковий житловий будинок в порядку спадкування за законом. Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно якої засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, з приведеного вбачається, що наявні достатні підстави для визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . У відповідності до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відтак, аналізуючи все приведене вище, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом, підлягає задоволенню.

Outcome: approved