Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої на його користь боргу за договором позики в загальному розмірі 200000,00 грн. та судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2000,00 грн. Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що 07 грудня 2012 року між ним та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого, позивач, як позикодавець, надав [PERSON], як позичальнику, грошову суму в розмірі 100000,00 грн., що за домовленістю між сторонами було еквівалентом суми 12500 доларів США (із розрахунку 8,0 грн. за 1 долар США). Відповідно до п.2 (б) договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 07 грудня 2015 року. Крім того, 07 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем по справі [PERSON] був укладений ще один договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошову суму в розмірі 100000,00 грн., що за домовленістю між ними було еквівалентом суми 12500 доларів США (із розрахунку 8,0 грн. за 1 долар США). Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики також мав бути здійснений не пізніше 07 грудня 2015 року. Оскільки відповідач по справі [PERSON] отримані в борг грошові кошти не повернула, будь-якої часткової сплати боргу у добровільному порядку не здійснила, позивач, посилаючись на положення ст.ст.526, 1046 та 1049 ЦК України щодо обовязку позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором, вважає, що за вказаних обставин, відповідач [PERSON], як позичальник, зобовязана була повернути йому суму боргу в загальному розмірі 200000,00 грн.. Після уточнення позовних вимог 05.10.2017 року, з урахуванням того, що між сторонами по справі був укладений один договір позики, і відповідач по справі позичила грошові кошти в сумі, еквівалентній 12500,00 доларів США, коли курс 1 долара США по відношенню до 1,00 гривні становив 8,00 грн., а станом на 02.10.2017 року комерційний курс до національної валюти гривні за 100 доларів становив курс продажу 2668,00 грн., позивач прохав суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики, укладеному між сторонами 07 грудня 2012 року, в розмірі 333500,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3335,00 грн. (а.с.41). В підготовчому засіданні 29.03.2018 року позивачу [PERSON] було оголошено склад суду, зясовані: відсутність у позивача підстав для відводів, його обізнаність зі своїми правами та обовязками, як учасника справи, відсутність у нього уточнення позовних вимог, заяв та клопотань, а також вирішені за його участі інші питання, передбачені ч.2 ст.197 ЦПК України з метою виконання завдань підготовчого провадження (а.с.165-167). В подальшому участі в судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач [PERSON] не приймав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України (а.с.173). В судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача викладені в уточненій позовній заяві від 05.10.2017 року вимоги підтримав повністю, прохав суд їх задоволити. Суду пояснив, що між сторонами по справі в дійсності був укладений один нотаріально засвідчений договір позики від 07 грудня 2012 року, за яким позивач надав відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 100000,00 грн., що було на той час еквівалентом 12500,00 доларів США. Вказаний договір позики був складений в трьох примірниках, один з яких наданий позивачу, інший відповідачу, а третій приватному нотаріусу, що посвідчив договір позики. Таким чином, до позовної заяви була додана копія примірника договору позики, оригінал якого мається у відповідача, та копія іншого примірника того ж договору позики. Викладені в позовній заяві при зверненні до суду обставини щодо наявності двох договорів позики були помилково зазначені представником позивача, який на той час представляв його інтереси, у звязку з чим позивачем і була подана до суду уточнена позовна заява від 05.10.2017 року про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за договором позики від 07 грудня 2012 року у розмірі 333500,00 грн., виходячи з комерційного курсу продажу долара на дату 02.10.2017 року, що передувала поданню вказаної позовної заяви до суду. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник відповідача позов не визнав повністю. На обґрунтування заперечень проти позовних вимог зазначив про те, що відповідач [PERSON] не отримувала від позивача грошових коштів у сумі 100000,00 грн. за вказаним договором позики від 07 грудня 2012 року та взагалі не отримувала від позивача будь-якої суми, як позики. При цьому суду пояснив, що відповідач отримувала від позивача грошові кошти в сумі 90000,00 грн., які, як вона вважала, були передані останнім в рахунок сплати позивачем орендної плати за користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 4,72 га, кадастровий номер 3520810100:02:001:0485 за період з 2002 по 2012 роки без укладення між сторонами договору оренди землі. Заперечуючи проти суми позики, вказаної позивачем в уточненій позовній заяві, суду пояснив, що відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а згідно положень ч.1 ст.1046 ЦК України позичальник за договором позики зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, яка була йому передана позикодавцем. За змістом договору позики позивач [PERSON], як позикодавець, передав, а позичальник отримала 100000,00 грн. і відповідно саме вказана сума підлягала поверненню, оскільки з пунктів договору позики не вбачається обовязку відповідача [PERSON], як позичальника, повернути позивачу, як позикодавцеві, грошові кошти еквівалентом до будь-якої іншої валюти. Тому, якщо відповідач і має повернути грошові кошти, то лише у сумі 100000,00 грн.. Крім того, позивач не звертався до суду з метою тлумачення договору позики у випадку, якщо зміст пункту договору є не зрозумілим, а тлумачить його на власний розсуд, тим самим збільшуючи суму позики. З приводу підписання договору позики відповідачем [PERSON] суду пояснив, що остання не впевнена в тому, що підписувала вказаний договір, однак вказаний вище договір позики не оспорювала і договір не визнавався недійсним. При цьому представник відповідача зазначив про своє розуміння того, що у випадку оспорювання підпису відповідача в договорі позики, необхідним є призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, однак відповідне клопотання у нього відсутнє. Також зазначив про відсутність у відповідача примірника вказаного вище договору позики. На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи. Ухвалою суду від 27.03.2018 року частково задоволена заява позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, м.Бобринець, вул.Шляхівська, буд.№42, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна:1342183635208, що належить на праві приватної власності відповідачу по справі [PERSON]. В задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову в частині вжиття судом інших заходів забезпечення позову (накладення арешту на дві земельні ділянки, заборони будь-яким уповноваженим органам та особам вчиняти реєстраційні дії щодо майна відповідача) було відмовлено (а.с.153-157). Ухвалою суду від 29.03.2018 року про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті задоволена заява представника відповідача [PERSON] про відкликання поданої ним зустрічної позовної заяви від 26.10.2017 року про визнання договору позики від 07 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], удаваним правочином та визнання врегулювання відносин сторін за правилами, передбаченими для користування земельною ділянкою за усною домовленістю між ними (а.с.48-50, 163, 168-170). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що 07 грудня 2012 року між позивачем [PERSON], як позикодавцем, та відповідачем [PERSON], як позичальником, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 100000 грн., що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 12500 доларів США (із розрахунку 8,0 грн. за 1 долар США) (а.с.5-6). Згідно п.2 договору позики сторони по справі домовились про те, що: договір позики є безпроцентним (підпункт «а»); остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07 грудня 2015 року (підпункт «б»); виконання зобовязання за договором має здійснюватися готівкою у межах м.Бобринець Кіровоградської області за місцем проживання позикодавця шляхом вручення грошей йому особисто, якщо інше не буде додатково визначено (погоджено) письмовим розпорядженням позикодавця, засвідченого нотаріально (підпункт «г»); факт одержання повернутої позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця або уповноваженої ним особою з дотриманням умов підпункту «г» п.2 цього договору, складеною у письмовій формі (підпункт «д») (а.с.5). На дату розгляду справи по суті належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем [PERSON] одержаної від позивача [PERSON] суми позики, суду надано не було. Представниками сторін в судовому засіданні підтверджено факт відсутності письмової розписки позивача [PERSON], як позикодавця, про отримання ним особисто від позичальника грошей на виконання зобовязання за договором позики від 7 грудня 2012 року. Згідно п.4 договору при неповерненні позики в установлені цим договором позики строки позикодавець може предявити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України, вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась не сплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми (а.с.5 зворот). Відповідно до п.6 договору позики сторони взаємно підтвердили один одному те, що у момент укладення цього договору вони розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за договором; договір укладається ними у відповідності з їхньою справжньою волею, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним) (а.с.5 зворот). Відповідно до п.8 договору позики сторони домовились, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення (а.с.6). Судом встановлено, що вказаний договір позики був нотаріально посвідчений 07 грудня 2012 року приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №911, складений у трьох примірниках, один з яких призначається для зберігання у справах приватного нотаріуса Бобринецького районного нотаріального округу [PERSON], другий для позикодавця, третій для позичальника (а.с.6). При цьому суд, виходячи зі змісту дослідженого в судовому засіданні оригінального примірника договору позики, що знаходиться у позивача, копія якого була додана позивачем до позовної заяви разом з копією іншого примірника, вважає доведеним факт укладення між сторонами одного договору позики від 07 грудня 2012 року, оскільки, як першому, так і у другому його примірнику зазначено про те, що договір позики зареєстрований приватним нотаріусом у реєстрі під єдиним №911, обидва примірники мають ідентичний зміст, що підтверджує вказану обставину, і наявність декількох примірників договору не спростовує даного факту. Згідно довідки, виданої територіальним відокремленим безбалансовим відділенням №10010/093 Філії Кіровоградського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 02.10.2017 року №31-2/125, станом на 02.10.2017 року курс НБУ доларів (США) до національної валюти гривні за 100 доларів (США) становить 2657,8496 грн., комерційний курс до національної валюти гривні за 100 доларів (США) становить: купівля 2640,0000 грн., курс продажу 2668,0000 грн. (а.с.43). Виконуючи приписи ст.264 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Поняття договору позики визначено\~ст.1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своєю юридичною природою договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів закріплена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказаний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс16, а також зазначений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №383/187/15-ц і відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-2789цс16 договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом по справі встановлено, що відповідно до п.1 договору позики, укладеного між сторонами 07 грудня 2012 року, відповідач по справі [PERSON], як позичальник, отримала від позивача [PERSON], як позикодавця, а останній передав у її власність, гроші в сумі по 100000 грн., що є еквівалентом суми 12500 доларів США. При цьому вказаним пунктом договору позики передбачено, що передачу грошей здійснено до підписання договору і факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Відповідно до положень ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений\~законом\~розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч.1 ст.209 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, крім іншого, вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Згідно положень ст.43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса (ч.2 ст.45 Закону України «Про нотаріат»). З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину укладення та підписання договору позики від 07 грудня 2012 року особисто сторонами по справі, оскільки зі змісту вказаного договору вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області та підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса, особи яких встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що факт підписання договору позики сторонами, якими є відповідно позикодавець [PERSON] та позичальник [PERSON] засвідчений нотаріально, і під час розгляду справи по суті представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів на спростування обставини підписання особисто відповідачем зазначеного договору, як і не подано у разі заперечення даної обставини відповідного клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації підпису позичальника в договорі позики, а, отже, виходячи з приписів ст.ст.207, 640, 1046 ЦК України, договір позики від 07 грудня 2012 року є укладеним і згіднозі ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі викладеного, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача [PERSON] про неотримання останньою від позивача грошових коштів в сумі 100000,00 грн., що є еквівалентом 12500,00 доларів США за договором позики від 07 грудня 2012 року, оскільки наявність нотаріально посвідченого договору позики, укладеного в письмовій формі та підписаного відповідачем [PERSON], свідчить про отримання нею в борг від позивача [PERSON] вказаної грошової суми, підтверджуючи тим самим укладення договору позики та його умови. Крім того, у п.1 договору позики сторони погодили, що передачу грошей здійснено до підписання договору і факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної в договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. З урахуванням викладеного, суд також не приймає до уваги наведений представником відповідача [PERSON] аргумент про те, що остання отримала від позивача по справі грошові кошти в сумі 90000, 00 грн. та вважала їх платою за користування позивачем належною їй на праві власності земельною ділянкою за період з 2002 року по 2012 рік, оскільки вказана обставина спростовується змістом п.п.2, 6 укладеного між сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року, з яких вбачається, що сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 07 грудня 2015 року; позикодавець має право пред"явити вимогу про повернення суми позики раніше визначеного строку; факт одержання повернутої позики підтверджується власноручною розпискою позикодавця; сторони взаємно підтверджують, що розуміють природу цього правочину, свої права та обов"язки за договором, а також те, що цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Крім того, відповідно до п.12 договору позики нотаріусом роз"яснено учасникам цього договору, про умови позики, чинність правочину, порядок укладення договору позики та його правові наслідки, у тому числі, зміст ст.ст.1046-1052 ЦК України. Таким чином, обставина отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 90000,00 грн. не була підтверджена представником відповідача належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі письмового доказу - укладеного між сторонами та нотаріально посвідченого договору позики від 07 грудня 2012 року, презумпція правомірності якого не була спростована під час судового розгляду допустимими засобами доказування, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі [PERSON], як позикодавця, до суду з позовом про захист свого порушеного права на отримання від відповідача [PERSON], як позичальника, наданих їй за договором позики грошових коштів, шляхом стягнення з останньої на його користь суми позики, здійснено у конкретний спосіб, визначений ЦК України, та обумовлене невиконанням відповідачем [PERSON] умов укладеного між нею та позивачем договору позики щодо повернення суми позики у розмірі та в строки, передбачені ним. Разом з тим, встановивши невиконання відповідачем [PERSON] умов договору позики від 07 грудня 2012 року щодо повернення суми позики у визначений ним строк, тобто до 07 грудня 2015 року, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про стягнення з відповідача боргу за вказаним договором у сумі 333500,00 грн., що є еквівалентом 12500 доларів США, підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі\~ст.99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.192 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.524 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. У такому разі, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 ЦК України). Зазначене відповідає правовому висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року №6-284цс17, та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин. Позивач [PERSON] на обгрунтування предявленого ним до [PERSON] позову в частині суми позики, яка підлягає стягненню з останньої на його користь, надав суду письмовий доказ довідку, видану територіальним відокремленим безбалансовим відділенням №10010/093 Філії Кіровоградського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 02.10.2017 року №31-2/125, про те, що станом на 02.10.2017 року курс НБУ доларів (США) до національної валюти гривні за 100 доларів (США) становить 2657,8496 грн., комерційний курс до національної валюти гривні за 100 доларів (США) становить: купівля 2640,0000 грн., курс продажу 2668,0000 грн. (а.с.43). Представник позивача в судовому засіданні по розгляду справи по суті суду пояснив, що сума позики, зазначена в позовній заяві, була визначена позивачем не за офіційним курсом Національного банку України, а за комерційним курсом продажу 100 доларів США згідно вказаної вище довідки. Тобто сума позики, яка, на думку позивача, підлягає поверненню відповідачем, що було безпосередньо підтверджено його представником в судовому засіданні, була визначена останнім виходячи із: суми грошових коштів, отриманих відповідачем [PERSON], а саме: 100000,00 грн., що є еквівалентом в іноземній валюті 12500 доларів США, та комерційного курсу до національної валюти гривні за 100 доларів США, зокрема, курсу продажу 2668,0000 грн., визначеного станом на 02 жовтня 2017 року (12500,00 доларів США х2668,00 грн. = 333500,00 грн.). Разом з тим, виходячи з приписів ч.2 ст.533 ЦК України, судом по справі встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року, не передбачено іншого порядку визначення суми, що підлягає сплаті за вказаним грошовим зобовязанням, в якому визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, зокрема, врахування саме комерційного курсу продажу за 100 доларів США, а тому наведений позивачем розрахунок суми позики не може вважатися обгрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону. Відповідно до роз'яснень п.14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому, визначаючи суму позики, яка підлягає поверненню позивачу, суд також приймає до уваги викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №303/5407/15-ц та від 06 березня 2018 року у справі №754/11513/15-ц висновки про обгрунтованість стягнення судом суми боргу, визначеної за офіційним курсом Національного банку України саме на день ухвалення судом рішення. Враховуючи викладене, відповідно до вимог ч.2 ст.533 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність визначення суми позики, що підлягає поверненню позивачу, за офіційним курсом\~Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, тобто на день ухвалення судом рішення - 24 квітня 2018 року. Згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Національного банку України, станом на 24 квітня 2018 року Національним банком України був встановлений такий офіційний курс гривні до іноземної валюти: 100 доларів США дорівнюють 2612, 5554 грн.. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу у розмірі\~326\~569 грн. 43 коп., що за офіційним курсом\~Національного банку України на день платежу (ухвалення рішення) еквівалентно 12500,00 доларів США (2612,5554 грн. х 12500 доларів США / 100 = 326 569 грн. 43 коп.). При цьому, даючи оцінку аргументу, наведеному представником відповідача, щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача [PERSON] суми позики, визначеної позивачем, виходячи з грошового еквіваленту в іноземній валюті 12500,00 доларів США, суд приходить до висновку про його безпідставність, виходячи з наступного. Представник відповідача на обгрунтування свого заперечення проти суми позики, зазначеної позивачем в уточненій позовній заяві, вказує на те, що відповідно до положень ст.ст.1046, 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем. За змістом договору позики від 07 грудня 2012 року позикодавець передав, а позичальник отримала саме 100000,00 грн., а еквівалент в іноземній валюті був просто зазначений. З пунктів договору позики не вбачається обов"язку позичальника повернути кошти в сумі, еквівалентній до іншої валюти, тому якщо відповідач і є винною позивачу гроші, то лише у сумі 100000 грн.. Разом з тим, як вбачається зі змісту п.1 укладеного сторонами договору позики від 07 грудня 2012 року, позичальник отримав від позикодавця, в позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 100000 (сто тисяч) гривень, що за домовленістю між сторонами є еквівалентом суми 12500 (дванадцять тисяч п"ятсот) доларів США (із розрахунку 8.0 грн. за 1 долар США). Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов"язання в іноземній валюті. Згідно положень ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України грошове зобов"язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що сторонами по справі у договорі позики був погоджений грошовий еквівалент зобов"язання в іноземній валюті, позивачем по справі не порушені вимоги ст.ст.1046, 1049 ЦК України щодо повернення позичальником позикодавцеві такої ж суми грошових коштів, оскільки у випадку визначення сторонами грошового еквіваленту позики в іноземній валюті, поверненню підлягає сума у гривнях, визначена відповідно до вимог ч.2 ст.533 ЦК України. З огляду на викладене, судом також не приймається до уваги наведений представником відповідача аргумент щодо тлумачення позивачем на власний розсуд змісту пункту 1 договору позики, що має наслідком збільшення суми позики, та відсутність звернення останнього до суду з метою його тлумачення у разі, коли він є незрозумілим. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення правочину. Зазначеним правовим нормам відповідає зміст п.9 договору позики, яким передбачено, що шляхом взаємних домовленостей або, у разі спору - у судовому порядку, вирішуватимуться питання, що стосуються тлумачення договору (а.с.6). Разом з тим, відповідач по справі [PERSON] після укладення договору позики від 07 грудня 2012 року та протягом всього часу перебування цивільної справи на розгляді в суді, починаючи з дати звернення позивача до суду 08 червня 2017 року, що не було спростовано представником відповідача належними доказами, не лише не зверталась до позивача, як позикодавця та сторони договору позики, про необхідність тлумачення п.1 договору щодо розміру суми позики, отриманої нею у власність, у випадку, коли визначення такої суми було для неї не зрозмілим, але й не зверталась з відповідним позовом до суду про тлумачення вказаного пункту. Крім того, з урахуванням заперечення представником відповідача [PERSON] про отримання останньою від позивача за договором позики від 07 грудня 2012 року грошових коштів в сумі 100000,00 грн., положення ст.213 ЦК України та п.9 договору позики щодо тлумачення п.1 договору позики, укладеного між сторонами, не можуть бути застосовані, оскільки передбачають з"ясування змісту окремих частин правочину, що неможливо у випадку не визнання стороною договору позики самої обставини отримання грошових коштів взагалі, а не лише їх суми у більшому чи меншому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач по справі [PERSON] звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь суми позики в розмірі 333500,00 грн., за яку позивачем було сплачено судовий збір за ставкою 1 % від ціни позову, а саме: 3335 грн. 00 коп.. Судом вказаний позов задоволений частково, а саме: на суму 326569 грн.43 коп.. З огляду на викладене, з відповідача по справі [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача по справі [PERSON] кошти по сплаті судового збору в розмірі 3265 грн. 69 коп. (3335 грн. 00 коп. (100%) 69 грн. 31 коп. (2,078132%), при цьому 2,078132% = 6930 грн.57 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено), які були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належними письмовими доказами по справі (а.с.1, 40). Крім того, за змістом ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Згідно ухвали Устинівського районного суду Кіровоградської області від 27.03.2018 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково та накладено арешт на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, м.Бобринець, вул.Шляхівська, буд.№42, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна:1342183635208, що належить на праві приватної власності відповідачу по справі [PERSON]. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходу забезпечення позову згідно ухвали суду від 27.03.2018 року протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved