Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» про визнання відсторонення від виконання посадових обов'язків незаконним, визнання незаконним і скасування наказу та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 22.12.2014 року вона займає посаду головного бухгалтера в ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК». З 13.10.2015 року вона перебувала на лікарняному в зв'язку з істотним погіршенням стану здоров'я, тоді як 17.10.2015 поштовим відправленням отримала наказ № 1/н від 13.10.2015 року про її відсторонення, як головного бухгалтера від виконання посадових обов'язків на період з 13.10.2015 року до закінчення перевірки без збереження заробітної плати. Таке відсторонення від посади [PERSON] вважає незаконним, оскільки відбулось за відсутності законних на те підстав, з огляду на що і відповідний наказ вважає також незаконним, який підлягає скасуванню. Також позивач у позові зазначає, що відомості, які містяться в наказі № 1/н від 13.10.2015 року не відповідають дійсності, зокрема щодо систематичного нез'явлення на робочому місці, ухилення від передачі ключів до сейфу, в якому зберігаються установчі документи товариства, та гальмування нормального функціонування товариства, що завдають значної шкоди та збитків товариству. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, позов просив задовольнити, та зазначив, що у зв'язку з погіршенням взаємовідносин з директором підприємства, позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням, проте така не впливає на вирішення даної справи з огляду на порушення прав працівника незаконним її відсторонення від посади та відповідно незаконним наказом про це. Також пояснив, що [PERSON] це єдина особа в товаристві, яка мала доступ до документів, оскільки була єдиним бухгалтером. Вказані документи позивач утримувала в себе виключно для того, щоб скласти баланс та забезпечити їх належну схоронність. Такі документи були нею повернуті на першу вимогу директора, з огляду на що зазначені в наказі обставини вважає неправдивими, як і дані щодо її нібито систематичного не з"явлення на роботу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, а саме визнання недійсним наказу в частині «без збереження заробітної плати», в іншій частині позовних вимог представник відповідача просила відмовити. Суду пояснила, що позивач протягом вересня 2015 року взагалі не з'являлася на роботу, не повідомляла про це директора підприємства. З 13.10.2015 року позивач не виходила на роботу, через те, що перебувала у відпустці у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, потім написала заяву про звільнення. Хоча трудовий договір припинений 06.11.2015 року, відповідно до вимог статуту товариства наказ про звільнення має бути затверджено загальними зборами. Оскільки наказ про відсторонення від посади був виданий коли позивач перебувала на лікарняному, такий не порушує її прав, оскільки остання не виходила на роботу. Також повідомила те, що [PERSON] на посаді головного бухгалтера виконувала вказівки не директора, а одного із засновників, чому виник конфлікт інтересів. Коли директор дізнався, що певні кошти було внесено до товариства, які остання особа вимагає від відповідача, директор був вимушений відсторонити головного бухгалтера від виконання обов'язків. По суті позивач виконувала роботу директора без відома самого директора, тому було прийнято рішення про відсторонення [PERSON], оскільки іншого можливого контролю за діяльністю головного бухгалтера немає. В подальшому директор звернувся до правоохоронних органів через те, що позивач утримує у себе в дома: документи ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК», ключі від сейфу, та має в себе вдома систему головного бухгалтера, що по суті паралізувало роботу підприємства. Відносно стягнення моральної шкоди представник відповідача також заперечувала, оскільки ніякої шкоди позивачу завдано не було, остання мала можливість працювати та підвищувати свій рівень за основним місцем роботи. Кошти позивачу виплачуються не дивлячись на те, що в наказі зазначено про відсторонення без заробітної плати, тому в цій частині позов треба задовольнити. Відсторонення позивача від посади з перелічених в ст. 46 КЗпП України не відбувалося. Також зазначила, що позивач повернула директору після відсторонення лише частину документів, які тримати у себе вдома вона не мала права, оскільки мають зберігатися на підприємстві. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] з 22.12.2014 року займала посаду головного бухгалтера за сумісництвом в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФАРМЛОГІСТІК» на підставі наказу № 2-к від 22.12.2014 року (а.с. 9). На підставі наказу № 10-к, позивач 05.05.2015 року прийнята на посаду головного бухгалтера в ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10, 11). В період з 13.10.2015 року по 23.10.2015 року включно та з 26.10.2015 року по 06.11.2015 року позивач перебувала у відпустці у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності у зв'язку з загальним захворюванням, що підтверджується листками непрацездатності серії АГЧ № 942347 та серії АГІ № 648873 відповідно (а.с. 12, 13). Відповідно до наказу № 1/н від 13.10.2015 року, виданого директором ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» призначено перевірку діяльності [PERSON] на посаді головного бухгалтера Товариства терміном на 3 календарні місяці та призначено комісію з перевірки, а [PERSON] відсторонено від виконання обов'язків головного бухгалтера ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» на період з 13.10.2015 до закінчення перевірки без збереження заробітної плати. Вказаний наказ 17.10.2015 року було отримано позивачем. В обґрунтування проведення перевірки та відсторонення від посади в наказі зазначено, що [PERSON] систематично не з'являється на робочому місці, про причини відсутності на робочому місці не повідомляє; утримує у своєму сейфі установчі документи товариства, ухиляється від передачі ключів від сейфу, та є єдиною особою, у якої є доступ до бухгалтерської та податкової звітності (а.с. 14). З"ясовано в судовому засіданні і те, що в подальшому позивачем було направлено заяву про звільнення за власним бажанням, яку 23.10.2015 року отримано відповідачем. Станом на 06.11.2015 року трудові відносини фактично припинено, про що також підтвердила і сторона відповідача, однак відповідно до п.п. 11.8.18 Статуту товариства, наказ про звільнення не затверджено Загальними зборами учасників товариства до виключної компетенції яких належить таке звільнення. Також листом від 27.10.2015 року позивачем було повідомлено відповідача про неможливість забезпечення організації, ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності товариства та повернуто документи товариства згідно додатків. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язані правильно організувати працю працівників, створити умови для зростання продуктивності праці, забезпечити трудову та виробничу дисципліну, неухильно дотримуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно відноситися до потреб і запитів працівників, покращувати умови їх праці та побуту. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Разом з тим вказана норма КЗпП України не передбачає можливість відсторонення працівника від виконання службових обов'язків без виплати заробітної плати на час проведення перевірки його діяльності на посаді. За змістом вищеназваної ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Тому оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини, коли відповідачем вказано в наказі причину відсторонення у зв'язку з проведенням перевірки, що не передбачено а ні ст. 46 КЗпП України, а ні нормами спеціального законодавства. Крім того, мотивування в наказі щодо систематичного нез'явлення позивача на робочому місці суд вважає недоведеними, оскільки це спростовується відомостями графіків роботи працівників ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК», які свідчать про зворотнє. Зазначення в наказі порушень, які полягають в утриманні у своєму сейфі установчих документів, суд також не бере до уваги, тому що таке зберігання належить до її функціональних обов'язків, оскільки вона, як головний бухгалтер є відповідальною особою. А ухилення від передачі ключів від сейфу не підтверджено наявними матеріалами. Не знайшло свого підтвердження в належних та допустимих доказах під час вирішення вказаного спору і посилання в наказі про відсторонення головного бухгалтера від виконання посадових обов"язків у зв"язку з тим, що вказані вище дії головного бухгалтера [PERSON] гальмують нормальне функціонування товариства, наносять значної шкоди та збитків товариству у зв"язку із неповноцінним функціонуванням товариства, та можуть призвести до фінасвоих санкцій з боку контролюючих органів через відсутність доступу до бухгалтерської та податкової звітості. Так, в підтвердження зазначених у вказаному наказі про відстронення від посади обставин, зокрема щодо дій головного бухгалтера [PERSON], які призводять до гальмування нормального функціонування товариства, чи-то наносять значної шкоди та збитків товариству, чи-то можуть призвести до фінасвоих санкцій з боку контролюючих органів через відсутність доступу до бухгалтерської та податкової звітості, доказів суду надано не було. Натомість у судовому засіданні з"ясовано, що звернення директора ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» до Шевченківського РУ ГУМВС України із заявою про злочин не стосується діяльності саме головного бухгалтера [PERSON], така не фігурує у фабулі відповідного витягу з кримінального провадження, така не має сатусу підозрюваного по ній, з огляду на що пояснення надані строною відповідача в частині існування такого кримінального провадження, яке нібито стосується незаконних дій [PERSON] також не знайшло свого підтвердження та не є взагалі підставою її відсторонення згідно оспорюваного наказу. Отже, з огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання незаконним відсторонення [PERSON] від виконання обов'язків головного бухгалтера в ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» та визнання незаконним і скасування наказу № 1/н від 13.10.2015 року про таке відсторонення, у зв'язку з невідповідністю такого відсторонення вимогам ст. 46 КЗпП України, задовольнивши таким чином в цій частині позовні вимоги в повному обсязі. Посилання сторони відповідача на відсутність порушеного права позивача таким наказом та відстороненням з огляду на її перебуванні на лікарняному, тобто не здійснення останньою трудових обов"язків та на фактичне її звільнення з посади головного бухгалтера ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК», суд оцінює критично, оскільки незаконність такого відсторонення та відповідного наказу про таке порушує трудові права позивача, які підлягають поновленню, незважіючи на припинення трудових відносин сторін, оскільки припинення таких не є автоматичним відновленням порушених прав позивача. Відсторонення від посади та невиконання своїх професійних обов"язків внаслідок тимчасової непрацездатності є фундаментально різними поняттями, як практичними так і юридичними, а тому посилання сторони відповідача на відсутність порушеного права позивача на працю з підстав і так її не виходу на роботу внаслідок хвороби не можуть братися судом до уваги, оскільки в даному випадку питання стоїть саме правомірності такого відсторонення, яке стосується трудових прав особи в частині ділової та професійної належності, репутації, тощо. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.1 та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При розгляді вказаної справи про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено наявність такої шкоди, що полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, завданні шкоди діловій та професійній репутації позивача, порушенні конституційного права на працю; які викликали у позивача саме моральні страждання та переживання в частині подальшого свого розвитку та реалізації професійних планів, викликали душевні переживання та страх щодо подальшого професійного росту та вдосконалення навиків, протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ФАРМЛОГІСТІК» в частині визнання відсторонення від виконання посадових обов'язків незаконним та визнання незаконним і скасування наказу, тому у зв'язку з порушенням її прав та законних інтересів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 1000 грн. у відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у зв'язку з таким відстороненням, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково, оскільки розмір відшкодування в 10 000,00 грн., визначений позивачем, є завищеним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені наступні судові витрати по даній справі - судовий збір в розмірі 1461 грн. 60 коп. Зазначені витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 2, 46, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, 10, 11, 15, 59, 60, 209, 212, 213-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

Outcome: partial