Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], звертаючись з позовом до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва", просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування горищем в розмірі 61,60 кв.м над їх квартирою [ADDRESS], що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Будинок [ADDRESS] трьохповерховий, збудований в 1953 році, квартира позивачів розташована на останньому поверсі, однак горище над квартирою позивачів знаходиться в неналежному стані, внаслідок чого мали місце випадки залиття квартири, що підтверджується актом ЖРЕО №401 від 22 жовтня 2014 року, при цьому експлуатаційною організацією не вживають заходи для проведення ремонту покрівлі будинку, у зв'язку з чим позивачі вимушені за власний кошт проводити відновлювальний ремонт у власній квартирі, яка пошкоджена внаслідок залиття. В свою чергу позивачі, як власники квартири, мають намір привести горище в належний стан та використовувати його для власних потреб, щоб уникнути в подальшому руйнації квартири, яка відбувається внаслідок пошкодження покрівлі над їх квартирою, однак на своє звернення до відповідача з приводу надання позивачам у користування горища отримали відповідь, що ці питання не відносяться до компетенції Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" та рекомендували звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.57), мотивуючи тим, що позов пред'явлено до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва", яке не є суб'єктом владних та господарських повноважень в компетенції якого є право розподілу і закріплення за громадянами частини майна (кладочок, горища, місць загального користування, фасадів, колясочних), які на підставі рішення Конституційного суду України по справі №1-2/2004 від 02 березня 2004 року належить на праві спільної сумісної власності власникам приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирного будинку, тому позов пред'явлено до належного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник третьої особи - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином, про причини неявки уповноваженого представника суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористались. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом вставлено, що [PERSON] є власником 53/100 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 25 травня 1995 року. (а.с.7) [PERSON] набула права власності на 47/100 квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу частини квартири від 27 листопада 2012 року. (а.с.8-9, 10) За нормою частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тією частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень ч.2 ст.382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Аналогічне положення містить і ч.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно офіційного тлумачення зазначеної норми, яке дано рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктом 3.2.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила) встановлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. У п. п. 3.2.5, 3.2.7 Правил зазначено, що горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається. Не дозволяється використовувати горища, технічні поверхи й приміщення (у т. ч. венткамери, електрощитові) для зберігання устаткування, меблів, вибухопожежонебезпечних матеріалів та інших небезпечних предметів (п. 3.7.12 Правил). Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що допоміжні приміщення, якими, зокрема, є горища, не підлягають приватизації та не можуть бути поділені і виділені власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку без втрати їх функціонального призначення. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України). Виходячи з предмету спору, позивачами [PERSON] та [PERSON] пред'явлено спільний позов до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" з вимогою визнати за позивачами право користування горищем в розмірі 61,60 кв.м над квартирою №7 в будинку [ADDRESS]. Відповідно до положень статті 152 Житлового кодексу України, переобладнання перепланування житлового будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів. Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи зі змісту норм статей 379-382 Цивільного кодексу України, якими визначається характеристика житла, переобладнання приміщення в ізольовані квартири, як правило, супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, таких як мережі газо-, електропостачання, водопостачання та водовідведення, а такі роботи проводяться за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил й за погодженням контролюючих органів. Порядок користування приміщенням, а також утримання житлових будинків визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою КМ України № 316 від 17.05.1994 р., № 588 від 31.07.1995 р., № 45 від 24.01.2006 р.). Відповідно до п. 1.4.1 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №. 76 від 17.05.2005 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за № 927/11207, передбачено, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Також, згідно вищезазначених Правил переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, проводяться з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видасться в установленому порядку. При цьому, перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання, що вирішуються місцевими державними адміністраціями, визначені у статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", якою передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: 1) забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; 2) соціально-економічного розвитку відповідних територій; 3) бюджету, фінансів та обліку; 4) управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики; 5) промисловості, сільського господарства, будівництва, транспорту і зв'язку; 6) науки, освіти, культури, охорони здоров'я, фізкультури і спорту, сім'ї, жінок, молоді та неповнолітніх; 7) використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля; 8) зовнішньоекономічної діяльності; 9) оборонної роботи та мобілізаційної підготовки; 10) соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати. Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень. Як визначено у статті 14 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами. Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня. Передача місцевим державним адміністраціям повноважень інших органів супроводжується передачею їм відповідних фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для здійснення цих повноважень. Відповідно до положень ст.38 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації забезпечують додержання прав і свобод громадян. Громадяни звертаються до місцевих державних адміністрацій у вирішенні питань, що належать до сфери повноважень місцевих державних адміністрацій. Посадові особи місцевих державних адміністрацій зобов'язані розглянути звернення громадян і не пізніше ніж у визначений законом термін прийняти рішення або дати обґрунтовану відповідь. Посадові особи проводять особистий прийом громадян у порядку, визначеному законом. Рішення посадових осіб місцевих державних адміністрацій можуть бути оскаржені Президенту України, органу виконавчої влади вищого рівня, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини або до суду. Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачами [PERSON] та [PERSON] безпідставно пред'явлено позов до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" про визнання права користування горищем в житловому будинку, оскільки відповідач Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва", як окремий суб'єкт господарювання, в силу свого правового статус та обсягу делегованих органом місцевого самоврядування повноважень, пов'язаних з обслуговуванням об'єктів житлового та нежилого фонду територіальної громади міста Києва, здійснює свою діяльність в межах статутних повноважень, в той же час сам факт знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є беззаперечною ознакою його права власності на це майно. В той же час, позивачами не надано докази, які мали підтвердити той факт, що Комунальним підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" чиняться перешкоди в користуванні позивачами допоміжними приміщеннями житлового будинку, де мешкають позивачі, що слугувало б підставою для звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів у спосіб визначений позивачами, виходячи з правового статусу жилого будинку. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON] до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", третя особа Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання права користування горищем над житловим будинком є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та керуючи ст.ст. 14, 19, 150 Конституції України, ст.ст. 15, 321, 358, 369, 379-382, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 14, 38 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою КМ України № 316 від 17.05.1994 р., № 588 від 31.07.1995 р., № 45 від 24.01.2006 р.), ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: dismissed