Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району Закарпатської області. У вказаному будинку, крім позивача та його дружини, зареєстрована також невістка відповідач [PERSON], син позивача [PERSON], та троє неповнолітніх: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Починаючи з 2001 року відповідач [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON], перейшли на постійне місце проживання у житловий будинок за адресою: с. Лази, вул. Романівська, буд. 197, Воловецького району Закарпатської області, який належав батькам дружини позивача, де проживає по теперішній час, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, починаючи з 2001 року не бере участі в оплаті комунальних послуг, не доглядає за будинком, не надає ані фізичної ані матеріальної допомоги позивачеві, який є інвалідом першої групи через захворювання, отримане внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач вважає, що відповідач, яка без поважних причин не проживає в будинку, що належить йому на праві приватної власності, понад строки, встановлені ст. 71 Житлового кодексу України (далі ЖК України), ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), втратила право на користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку. Просив суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку та зобовязати Лазівську сільську раду Воловецького району Закарпатської області (далі - Лазівська сільська рада) зняти відповідачку з реєстраційного обліку в цьому житловому будинку. В судовому позивач [PERSON] підтримав позов посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, та пояснив, що відповідачка, після одруження з його сином [PERSON], у 2000 році була зареєстрована в житловому будинку, що належить йому на праві приватної власності за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району з 2000 року. У 2001 році відповідачка разом з чоловіком добровільно перейшли на постійне місце проживання до житлового будинку, що належав батькам його дружини за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, в якому проживала тільки перестаріла мати його дружини, де разом з неповнолітніми дітьми добровільно, постійно проживає більше пятнадцяти років по теперішній час. Позивач зазначив, що питання про позбавлення права користування житлом своїх неповнолітніх онуків, які зареєстровані в будинку, що належить йому на праві власності та про зняття їх з реєстраційного обліку не ставить. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON], підтримуючи позов, посилався на Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", згідно з яким однією з підстав для зняття особи з реєстраційного обліку є судове рішення про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Вважає, що реєстрація відповідача в житловому будинку позивача перешкоджає йому у повному обсязі реалізувати свої законні права, передбачені статтею 319 ЦК України, щодо володіння, користування та розпорядження власністю. Відповідач [PERSON] позов не визнала мотивуючи свою позицію тим, що зняття її з реєстраційного обліку в будинку позивача буде підставою для виселення її з житлового будинку в с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, де вона фактично проживає з трьома неповнолітніми. Відповідач визнала, що добровільно разом зі своїм чоловіком [PERSON], сином позивача, у 2001 році перейшли на постійне місце проживання в будинок, що належав батькам дружини позивача за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району Закарпатської області, де проживає зі своїми неповнолітніми дітьми по теперішній час. Вона систематично сплачує за комунальні послуги в цьому будинку, повертатися до будинку по місцю реєстрації не намагалася. Відповідач підтвердила, що стосунки з позивачем та його дружиною в неї не склалися, проте до суду про вселення до їхнього будинку в с. Лази, вул. Романівська, 214, по місцю реєстрації, не зверталася. Представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти позову зазначала, що відповідач у 2000 році була зареєстрована в житловому будинку позивача як член сімї, а в 2001 році через неприязні стосунки з позивачем, разом зі своїм чоловіком [PERSON] та неповнолітнім сином перейшла проживати в житловий будинок за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, де проживає по теперішній час. Вважає, що це тимчасове місце проживання відповідачки, яка через поважні причини не користується житловим приміщенням в будинку позивача. Посилаючись на Закон України "Про охорону дитинства", Закон України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей", якими встановлено гарантії особам, які належать до групи ризику втрати житла, а також на Конвенцію "Про права дитини", статтю 9 ЖК України, представник відповідача [PERSON] вважає, що у позові слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] вважає, що позивач не довів у судовому засіданні факт порушення його права власності на житловий будинок, а тому підстав для задоволення позову немає, просила в позові відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог сільський голова с. Лази [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] не проживає по місцю реєстрації з 2001 року, і фактичним місцем проживання відповідачки [PERSON], чоловіка та трьох неповнолітніх дітей є житловий будинок за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, в якому крім них ніхто не проживає. Заслухавши пояснення сторін та їх представників по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 405 ЦК України установлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом під час розгляду справи встановлено, що власником будинку, що розташований за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району Закарпатської області є позивач [PERSON] Ця обставина підтверджена в судовому засіданні витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.10.2007 року, згідно з яким підставою для виникнення права власності є Свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 433610 від 19.10.2007 року (а.с.4). Відповідач [PERSON] була вселена та зареєстрована в спірному будинку у 2000 році за згодою власника будинку позивача [PERSON], як член сімї, після одруження із його сином [PERSON] Ця обставина визнана сторонами в судовому засіданні. Згідно з довідкою Лазівської сільської ради № 296 від 25.05.2016 року в житловому будинку за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району зареєстровані: позивач [PERSON] та його дружина [PERSON], син [PERSON], невістка - [PERSON], і три внуки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (а.с.7). Судом також установлено, що з 2001 року відповідач [PERSON] проживає у будинку за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, де також проживають [PERSON], та троє неповнолітніх дітей, що підтверджено довідкою Лазівської сільської ради № 295 від 25.05.2016 року (а.с.8), як члени сімї, несли витрати на його ремонт і утримання та здійснювали інші обовязкові платежі. Ця обставина підтверджена також інформаційною довідкою Лазівської сільської ради № 256 від 16.06.2016 року, наданою на запит суду (а.с.17). Згідно з посвідченням серії А № 113121 від 14 вересня 1999 року позивач [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.13), та згідно з посвідченням серії Є № 101973 від 03.02.2000 року є інвалідом першої групи безстроково (а.с.13). З висновку органу опіки та піклування Воловецької РДА № 1894/02-33 від 26.09.2016 року вбачається, що зважаючи на те, що неповнолітні діти, які проживають з відповідачкою в с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, не мають іншого житла, орган опіки та піклування вважає недопустимим виселення матері, яка повинна проживати разом з ними (а.с79). Суд критично оцінює зазначений висновок органу опіки та піклування, в якому є суперечність мотивувальної та резолютивної частини, та міститься довільне тлумачення предмета позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке прирівняне до виселення особи з житлового приміщення. Висновок прокурора в судовому засіданні, який просив у позові відмовити, був тотожним висновку органу опіки та піклування, не містив конкретних обставин та правових підстав для обґрунтування позиції прокурора, що позов задоволенню не підлягає. Зважаючи на невмотивованість та відсутність правового обґрунтування цих висновків суд визнав, що вони не узгоджуються з вимогами закону, який регулює спірні правовідносини сторін, а тому такі висновки не можуть братися судом до уваги при ухваленні рішення. Оцінюючи твердження представника відповідача [PERSON] про те, що житловий будинок за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 197, Воловецького району, в якому відповідачка проживає більше пятнадцяти років, є тимчасовим місцем її проживання, і її відсутність по місцю проживання пояснюється поважними причинами, зокрема неприязними стосунками з позивачем, суд виходить з того, що таке твердження є помилковим, оскільки під час розгляду справи встановлено, що протягом зазначеного періоду відповідачка жодного разу не ставила питання про вселення в житловий будинок по місцю реєстрації, не зверталася в судові органи з таким питанням, що сама підтвердила в судовому засіданні. На час розгляду справи в суді відповідач також вважала своїм постійним місцем проживання будинок в с. Лази, вул. Романівська, № 197, Воловецького району. Судом встановлено, що причиною зміни місця проживання відповідачкою у 2001 році була можливість окремого проживання разом із чоловіком та неповнолітнім сином у житловому будинку, де залишалася проживати тільки перестаріла мати дружини позивача. Відповідачка перейшла на постійне місце проживання в інший будинок із членами своєї сімї, особистих речей у позивача не залишала, і наміру повертатися туди не виявляла, що підтвердила під час розгляду справи. Твердження представника відповідачки [PERSON] про те, що позивач не довів факту порушення його права власності суд визнав безпідставним, оскільки суд встановив факт відсутності відповідачки по місцю реєстрації без поважних причин понад один рік, і ця обставина доведена дослідженими судом доказами. На підставі досліджених доказів, та встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що право власності позивача [PERSON] на житловий будинок за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району Закарпатської області підлягає судовому захисту відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності, оскільки була відсутня в цьому будинку без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішуючи позов у частині зобовязання третьої особи Лазівської сільської ради зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького району Закарпатської області, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки діючий Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає права суду покладати на третю особу в справі зобов'язань про вчинення дій щодо предмету спору.

Outcome: partial