Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.09.2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ "Сведбанк", правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «Омега Банк») був укладений іпотечний договір №2706/0908/71-591-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], відповідно до якого передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на праві власності однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вказує, що на момент укладення іпотечного договору і передачі квартири у іпотеку вона була власницею вищезазначеної квартири і мала право користуватися, володіти, розпоряджатися квартирою, в тому числі мала право проживання в даній квартирі. Зазначає, що оскільки її малолітній син [PERSON] має право на проживання в сім'ї разом з батьками, він отримав право на проживання у вищезазначеній квартирі матері з моменту виникнення права її власності на дану квартиру. Вважає, що оскільки при укладенні іпотечного договору не було дотримано вимог законодавства що до отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на його укладення, це призвело до порушення прав її малолітнього сина. При цьому, позивачка посилається на положення ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", якими передбачено обов'язок отримувати дозвіл органу опіки та піклування при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Також, позивачка посилається на те, що вищезазначений договір іпотеки було укладено у стандартній формі та вона могла лише приєднатись до його умов, без можливості запропонувати свої умови, а тому і не надала відомостей щодо її малолітнього сина. В зв'язку з вищевикладеним, змушена була звернутись до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати недійсним іпотечний договір №2706/0908/71-591-Z-1 від 25.09.2008 року укладений між нею та ВАТ «Сведбанк» та посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] Представник позивачки - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задоволити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача - Готіна А.П. в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити повністю, оскільки він необґрунтований, безпідставно заявлений та такий, що не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Вислухавши пояснення представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та позивачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №2706/0908/71-591 (а.с.9-10), відповідно до якого останній було надано грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 73 750 доларів США, строком з 25.09.2008 року по 25.09.2038 рік для здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] від 25.09.2008 року (а.с.11-12). Крім того, у забезпечення належного виконання вищезазначеного кредитного договору 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та позивачкою [PERSON] було укладено іпотечний договір №2706/0908/71-591-Z-1 (а.с.6-8), посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], відповідно до якого остання передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Крім того, слід зазначити, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до чинного законодавства України, був укладений договір факторингу № 15 (а.с.36-42), відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами. Також відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.20012 року (а.с.51-53), укладеного між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» разом з відступленням права вимоги заборгованості за кредитними договорами відступило одночасно і права вимоги за іпотечними договорами. Відповідно до договору факторингу від 28.11.2012 року (а.с.43-50) TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості за кредитними договорами. Також відповідно до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.20012 року (а.с.54-56) TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» разом з відступленням права вимоги заборгованості за кредитними договорами відступило одночасно і права вимоги за іпотечними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи». У зв'язку з чим, відповідно до вищезазначених договорів відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2706/0908/71-591 від 25.09.2008 року та за іпотечним договором № 2706/0908/71-591-Z-1 від 25.09.2008 року, що було укладено між позивачкою та ПАТ «Сведбанк» на користь TOB «Кредитні Ініціативи», що підтверджується також витягами з реєстру заборгованості боржників до договору факторингу від 28.11.2012 року (а.с.57,58). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що між сторонами було укладено вищезазначений іпотечний договір, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника провочину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Суд не приймає до уваги посилання позивачки та її представника на ту обставину, що внаслідок укладення іпотечного договору №2706/0908/71-591-Z-1 від 25.09.2008 року були порушені права малолітнього сина позивачки - [PERSON], [INFO] року, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, ч. 6 ст. 203 ЦК України встановлює, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь - які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як вбачається із п.4 вищезазначеного іпотечного договору позивачка засвідчила, що треті особи не мають на нього будь-яких прав, в тому числі прав та вимог, що підлягають державній реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства України та підтвердила, що житлові права та охоронювані законом інтереси дітей, захист яких передбачений ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» вчиненням цього правочину не зменшуються та не обмежуються та підтвердила своїм підписом, що надана інформація є достовірною. Крім того, як вбачається із заяви-анкети на отримання кредиту, яку подала позивачка до ВАТ «Сведбанк» (а.с.126), відповідно до п.2.7. якого остання не зазначила осіб, які знаходяться на її утриманні. Також слід зазначити, що до служби у справах дітей ні позивачка ні відповідач для отримання дозволу на укладення спірного іпотечного договору не звертались, що підтверджується листом служби у справах дітей Подільської районного у м. Києві державної адміністрації від 20.01.2014 року №260 (а.с.119). Таким чином, внаслідок укладання вищезазначеного іпотечного договору права малолітнього сина позивачки жодним чином не порушені. Крім того, представником позивачки не доведено фактичне проживання малолітнього сина позивачки у квартири, яка є предметом іпотеки. Відповідно до ч. 13 ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» та п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Тому, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, під час укладення іпотечного договору від 25.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], суд приходить до висновку, що підстави для визнання цього правочину недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України відсутні, оскільки при його укладенні обставини, які б перешкоджали нотаріусу засвідчити його були відсутні. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вони спростовують твердження позивачки, що спірний іпотечний договір порушує права її неповнолітнього сина- [PERSON], оскільки останній не є власником або співвласником квартири, що є предметом іпотеки, в ній не проживав та не мав права користування квартирою на момент укладення договору іпотеки, а отже згода органів опіки та піклування не була потрібна, в зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст. ст. 203, 215, 224, 316 ЦК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: dismissed