Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, по котрому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 23269662 від 30 липня 2015 року про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968) право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]; Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 10610104 від 30 липня 2015 р. про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968) право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], що здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 23269662 від 30 липня 2015 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968) зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], що здійснений приватним нотаріусом 18 березня 2016 року. Зазначене підтверджується наданою ТОВ «Кей-Колект» інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73523232. Дійсного часу такий нотаріус як [PERSON] відсутній у Єдиному реєстрі нотаріусів ern.minjust.gov.ua, отже він не може бути стороною у цій справі. Рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на квартиру за TOB «Кей-Колект» порушує норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Також, у своїх письмових поясненнях позивач послався на іпотечний договір, який містить застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та заборони його відчуження, що були порушені нотаріусом та відповідачем. Також, представником позивача зазначено про відсутність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з позивача та про не припинення договорів про надання споживчого кредиту укладених до 2025 року. Представник позивача у судове засідання з'явився, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача у судове засідання з'явився, надав до суду відзиви на позовну заяву, відповідно до яких просила відмовити у задоволені позовних вимог оскільки відповідач та нотаріус діяли в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні оспорюваної дії у нього не було, та подані для вчинення вказаної дії документи відповідали вимогам законодавства, оскільки у Позивача є інше нерухоме майно та на неї не розповсюджується дія мораторію внаслідок наявності іншого нерухомого майна, оскільки позивач, укладаючи іпотечний договір надав свою згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин та позивачем не оскаржено умов іпотечного договору, а його сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено що, 30.01.2008 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11291234000 відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді споживчого кредиту у розмірі 190 000,00 доларів США на строк з 30.01.2008 р. по 30.01.2025 р. включно. Також, 30.01.2008 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11291302000 відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді споживчого кредиту у розмірі 4819,32 грн. на строк з 30.01.2008 р. по 30.01.2025 р. включно. В забезпечення цього договору 30 січня 2008 року між позивачем та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 231, відповідно до якого позивач передала Іпотекодержателю на забезпечення виконання основного зобов'язання, відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11291234000 від 30.01.2008 р. та договору про надання споживчого кредиту № 11291302000 від 30.01.2008 р. належне їй нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею: 89,5 кв.м. Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно вказаної інформаційної довідки № 73523232 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іпотечний договір р. № 231 від 30.01.2008 року став підставою оскаржуваного рішення нотаріуса. З вказаного іпотечного договору та договорів про надання споживчого кредиту від 30.01.2008 р. № 11291234000 та № 112913020000 вбачається, що кредити позивача є споживчими, згідно п. 1.1. цих договорів про надання споживчого кредиту вони видавались в іноземній валюті, а предметом іпотеки згідно п. 2.1. цих договорів про надання споживчого кредиту та п. 1.1. іпотечного договору є квартира позивача за адресою: [ADDRESS], загальною площею: 89,5 кв.м. Зазначене підтверджується технічним паспортом на цю квартиру та вказаною інформаційною довідкою. Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, окрім іпотечної квартири будь-якого нерухомого майна за позивачем, іншого нерухомого майна не зареєстровано, а отже квартира є єдиним місцем проживання, що також підтверджується довідкою Ф1, яка додається, про проживання позивача із родиною за вказаною адресою. Таким чином, на іпотечну квартиру позивача розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII, який був чинний під час винесення нотаріусом оскаржуваного рішення, на підставі незаконної заяви відповідача, а тому звернення стягнення відповідачем на іпотечне майно позивача у позасудовому порядку є незаконним. Згідно ч. 1,2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності. Згідно п. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом У відповідності до ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спеціальним Законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 р. №1952-IV. Стаття 2 названого Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. За змістом пункту 1 частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень є однією із стадій державної реєстрації. Згідно абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 1952-IV перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 р. Відповідно до підпункту 1 пункту 37 Порядку документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Згідно статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Стаття 575 Цивільного кодексу України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV установлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на сьогоднішній день судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виносилося, виконавчий напис нотаріуса не видавався, договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 названої статті Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. За приписами частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно оскаржуваних рішення нотаріуса та інформаційної довідки підставою реєстрації квартири вказаної квартири Позивача за Відповідачем є іпотечний договір від 30 січня 2008 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк», згідно якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 5.1. розділу 5 вказаного іпотечного договору (Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя) Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Згідно п. 5.2. іпотечного договору позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п. 5.2.1. Передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про Іпотеку», п. 5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про Іпотеку». Отже, сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункти 5.2.1 і 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки). Проте, як встановлено судом, докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні. В судовому засіданні також було встановлено, що договору на продаж заставленого майна між відповідачем та позивачем не укладалося. А тому прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Зазначена правова позиція повністю підтверджена Постановою ВСУ України по справі № 554/14813/15-ц від 11 квітня 2018 року. За участю тих же осіб - нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», дії яких по реєстрації іпотечного майна визнано протиправними та незаконними. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для проведення звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, шляхом прийняття оспорюваного рішення та внесення запису про реєстрацію права власності на належне позивачу майно за Відповідачем, у зв'язку з відсутністю відповідного застереження у договорі іпотеки та відсутності між позивачем та відповідачем договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Окрім того згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для прийняття спірного рішення. Аналіз вказаних обставин свідчить про недотримання відповідачем та приватним нотаріусом порядку вчинення дій та подачі документів для проведення державної реєстрації з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку», та не дотримання приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в частині встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, що унеможливлює прийняття будь-яких рішень та проведення на їх підставі реєстраційних дій. Із наведеного випливає, що спірне рішення приватного нотаріуса протиправне та підлягає скасуванню. Згідно частини 2 статті 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 р. № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили». Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, у п. 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З огляду на викладене позовна вимога щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за відповідачем права приватної власності на належне позивачу майно також підлягає задоволенню.

Outcome: approved