Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2000 рік включно. У період перебування у шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . На даний час дочка на 4 курсі Київського національного університету ім.. Т.Шевченка на денній формі навчання на бюджетній основі. Їй самій важко утримувати дитину, при цьому відповідач має можливість допомагати, але не робить цього. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітньої дочки аліменти у розмірі ј частини віх усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно і до закінчення навчання. 20.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що на даний час він працює, але розмір його заробітної плати є незначним. Крім того, він на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі, має на утриманні неповнолітню дочку [PERSON] , 2005 року народження. На його утриманні також знаходиться непрацездатна дружина та непрацездатна мати, яких він утримує. Відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу на утриманні дочки, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 по 2000 рік включно. У період шлюбу у сторін по справі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час повнолітня [PERSON] навчається на 4 курсі денної форми навчання у Київському національному університеті ім.. Т.Шевченка на бюджетній основі, що підтверджується відповідною довідкою. Третя особа отримує стипендію, розмір якої становить 1534, 00 грн., що підтверджується довідкою від 10.11.2020 року. Крім того, [PERSON] на даний час працює, отримує заробітну плату середній розмір якої становить 2838, 00 грн., що підтверджується довідкою від 11.11.2020 року. Враховуючи те що повнолітня [PERSON] продовжує навчання, потребує у зв`язку з цим додаткових витрат на навчання, додаткову літературу, харчування, одяг, проїзд та інші потреби. Позивачка [PERSON] на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 7313, 61 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Відповідач по справі [PERSON] працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 13648, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв?язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов?язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року обов"язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов"язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв"язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Як встановлено при розгляді справи, повнолітня [PERSON] навчається на денній формі, потребує у зв"язку з цим матеріальної допомоги, відповідач допомогу на утримання дочки не надає, а тому, враховуючи матеріальний стан батька, який працює, є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, матеріальне становище матері, яка також працює, отримує дохід, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки, починаючи з 09 вересня 2020 року і до закінчення навчання - до 30.06.2021 року. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, той факт, що на утриманні відповідача перебувають неповнолітня дочка, дружина та мати похилого віку, а тому приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні, а саме у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Такий розмір суд вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби позивачки у додаткових коштах на утримання дитини, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial