overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

30.10.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення та розірвати шлюб з відповідачкою, зареєстрований 20.12.2004 р. виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Від шлюбу є неповнолітній син. Свій позов позивач мотивує тим, що у квітні 2014 року їх сім»я розпалася через несумісність характерів, різних поглядів на подальше життя, в результаті чого подальше спільне проживання сторін стало неможливим, а тому і пред"явленго позов. У судове засідання представник позивача з`явилася, позов підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Відповідачка у судове засідання з'явилася, позов визнала і не заперечує проти розірвання шлюбу,пояснивши,що сім»я розпалася у травні 2014 року. Суд, вислухавши представника позивача та відповідачку, вивчивши письмові докази, з"ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, ухвалює рішення про задоволення позову на підставі наступного. Відповідно до роз'яснень, даних у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 20.12.2007 р."Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей, і з цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.12.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 5). Весною 2014 року сім"я сторін розпалася і з того часу сторони живуть окремо, кожен своїм життям, заперечують проти надання строку на примирення і обоє просять шлюб розірвати, пояснивши, що сім"я розпался остаточно, примирення неможливе. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечить їхнім інтересами та інтересам їх неповнолітнього сина, а тому позов задовольняється і суд розриває шлюб між сторонами. Крім того, відповідно до вимог ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За клопотанням відповідачки після розірвання шлюбу суд відновлює їй дошлюбне прізвище : « [PERSON]». Суд не стягує з відповідачки в користь позивача понесені ним судові витрати по справі, у сумі 243.60 грн., відповідно до приписів ст.88 ЦПК України, оскільки представник позивача від даних стягнень відмовилася.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 06.10.2007 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину. Відповідач працює на підприємстві ПП "Ярослав", однак матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому просить винести рішення, яким встановити розмір аліментів, які будуть сплачуватися на утримання дитини. Сторони в судове засідання не з'явилися, позивач та відповідач подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відповідач - визнає. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" за змістом ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.10.2007 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після укладення шлюбу "[PERSON]. [INFO] народився [PERSON], батьками якого є сторони по справі. Згідно довідки про доходи [PERSON] працює в ПП "Ярослав", де обіймає посаду столяра. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно положень ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, відсутність в останнього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, які суд вважає, можуть сплачуватись відповідачем по справі. З відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати: судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

17 листопада 2017 року заявник звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме, державний акт на земельну ділянку серії ІІ-ОД №083904, від 10.06.1999 року на ім"я [PERSON] (ІПН:[NUMBER]). Представник заявника у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, у якій заявлені вимоги підтримав, заяву просив задовольнити, справу розглянути без його участі. Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ОД №083904 від 10.06.1999 року виданий на ім"я [PERSON], тобто в державному акті помилково вказано ім"я "Мирослава" замість справжнього "Ярослава". Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ОД №083904 від 10.06.1999 року виданий на ім"я [PERSON], був виданий на підставі рішення виконкому Барабойської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №28 від 06.10.1998 року. В рішенні виконкому Барабойської сільської ради Овідіопольського району Одеської області №28 від 06.10.1998 року вказано невірне ім"я "Мирослава" замість дійсного "Ярослава" Отже, при виготовленні рішення №28 було допущено помилку у написанні імені заявника. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по-батькові, місце та час народження якого, вказані в документі, не співпадають з прізвищем, імям, по-батькові, місцем та часом народження цієї особи, які вказані у свідоцтві про народження чи паспорті. Факт належності заявнику державного акту серії ІІ-ОД №083904, від 10.06.1999 року підтверджується архівним витягом № Р-293 від 02.11.2017 року, наявним у матеріалах справи. Таким чином, суд вважає доведеним юридичний факт, який заявник просить суд встановити.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 16 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково та стягнено з Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 138,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 4666,95 грн., у відшкодування моральної шкоди 200 грн.; судовий збір у дохід держави 243,60 грн. При ухваленні зазначеного рішення судом стягнено з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог майнового характеру, однак не вирішено питання про стягнення судових витрат за подання до суду позовної заяви немайнового характеру. Згідно з ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" та роз"ясненнями, що містяться у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 "про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. За таких обставин суд вважає стягнути з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв"язку "Укрпошта" на користь держави судові витрати за подання до суду позовної заяви немайнового характеру в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про повернення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 10 травня 2013 року [PERSON] позичила у нього 30000 гривень строком до 10 травня 2014 року, про що між ними 10.05.2013 року був укладений договір позики. На день звернення до суду відповідачка не виконала свої договірні зобов"язання та відмовляється їх виконувати посилаючись на відсутність у неї коштів. Вимоги позивача щодо повернення боргу [PERSON] ігнорує та відповляється вести з ним будь-які перемови щодо повернення йому боргу за договором позики, тому позивач вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 30 000 гривень. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, хоча належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, при цьому надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечень щодо задоволення позовних вимог немає. Пзивач [PERSON] в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, а справу розглянути у її відсутність. Судом встановлено наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. 10.05.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 30000 гривень, що підтверджується договором позики (а.с. 17,18). Відповідно до п.3.2 договору, наявність підписів сторін на цьому договорі є доказом виконання своїх обов"язків позикодавцем в повному обсязі та не потребує написання позичальником розписки про отримання грошей за цим договром. Пунктом 4.1. визначено, що строк повернення позики визначено сторонами до 10 травня 2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі [PERSON] позов визнає і не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення по цивільній справі" роз"яснено, що за змістом частини четвертої ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд вважає можливим прийняти визнання позову відповідачем [PERSON], так як це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі яка була йому передана позикодавцем у строки та в порядку, що встановлені договором. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Добропільському районі Донецької області про включення до загального трудового стажу час відбуття виправних робіт мотивуючи тим, що згідно вироку Добропільського міського суду від 7 лютого 1995 року він відбував покарання у вигляді виправних робіт на шахті "Алмазна" з 01.03.1995 року по 01.09.1996 року, що підтверджується довідкою з шахти "Алмазна". На теперішній час він оформлює документи для призначення пенсії за віком як працівника, зайнятого на підземних та відкритих гірних роботах. В зв"язку з цим йому необхідно включити до трудового стажу час відбуття виправних робіт. При зверненні до Управління Пенсійного фонду в Добропільському районі йому було роз"яснено, що час виконання виправних робіт не може бути включено до трудового стажу. - Вважає відмову відповідача не правомірною і просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав. Представник пенсійного фонду [PERSON], яка діє за дорученням, в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність, позов не визнає. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що вироком Добропільського міського суду від 7 лютого 1995 року, [PERSON] був засуджений за ст.82 ч.З КК України (в редакції 1960 р.) до 1 року 6 місяцям виправних робіт з утриманням 15% заробітку в доход держави. Як вбачається з трудової книжки позивача час роботи з 01.03.1995 року по 01.09.1996 року не нараховано до загального та безперервного трудового стажу. Відповідно до ст.414-1 КПК України (в редакції 1960р.), яка діяла до 28 січня 2005 року і виключена Законом України від 20.01.2005р., була передбачена можливість включення до загального трудового стажу часу відбування виправних робіт. Частиною 3 ст.42 Кримінально-виконавчого кодексу передбачено, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи. Тобто, згідно ст.5 ч.2 Цивільного кодексу України, якщо акт цивільного законодавства пом"якшує цивільну відповідальність особи, то він має зворотню дію у часі. Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Враховуючи цей конституційний принцип, суд вважає, що вимоги позивача необхідно задовольнити.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час навчається на денній формі навчання у Житомирському професійному ліцеї сфери послуг за спеціальністю кравець - закрійник. Термін навчання становить з 01.09.2016 року по 28.02.2018 року. У зв"язку з навчання донька позбавлена можливості працювати, однак потребує матеріальної допомоги, як на оплату витрат на навчання, так і супровідних матеріальних витрат ( проїзд до місця навчання, харчування тощо). Їй одній важко забезпечувати доньку, у зв"язку з чим просить стягувати з відповідача аліменти на період навчання доньки в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня пред"явлення позову і до закінчення навчання, тобто до 28.02.2018 року. Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутності. В наданій суду заяві позивач зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в наданій суду заяві зазначив про визнання позову . За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що сторони мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. На даний час остання є ученицею Житомирського професійного ліцею сфери послуг, що стверджується довідкою вказаного навчального закладу №248 від 02.09.2016 року. Передбачений термін закінчення навчального закладу 28.02.2018 року. Виходячи з наведеного позов грунтується на вимогах ст.199 Сімейного Кодексу України, згідно з якою, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідач позовні вимоги визнав, проти їх задоволення в зазначеному в позові розмірі не заперечив. За змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В п.11 Пленум Верховного суду України в постанові №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз"яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, а тому може бути прийнято судом, у зв"язку з чим позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки підлягає задоволенню, за винятком періоду канікул, оскільки даний вид утримання аліментів пов"язаний саме із навчанням, а навчання студентів на канікулах припиняється, тому в цей період аліменти стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що перебувала з відповідачем в шлюбі. Від подружнього життя мають повнолітнього сина [PERSON], який на даний час є студентом 3 курсу Київського вищого професійного училища деревообробки. Навчання здійснюється за денною формою. У зв"язку з навчанням син потребує матеріальної допомоги. Просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на період навчання сина в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходів відповідача. Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутності. В наданій суду заяві відповідач зазначив, що згоден на сплату аліментів на період навчання сина в розмірі 1/3 частини доходу. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони від подружнього життя мають повнолітнього сина [PERSON] [INFO], який є студентом 3 курсу Київського вищого професійного училища деревообробки. Форма навчання денна, термін навчання становить з 01.09.2012 року по 30.06.2016 року. З довідки вказаного навчального закладу слідує, що розмір отриманої [PERSON] стипендії за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року становив 1982 гривні 10 копійок. Виходячи з наведеного позов грунтується на вимогах ст.199 Сімейного Кодексу України, згідно з якою, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в зв"язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов"язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідач позовні вимоги визнав, проти їх задоволення в зазначеному в позові розмірі не заперечує. За змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В п.11 Пленум Верховного суду України в постанові №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз"яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, а тому може бути прийнято судом, у зв"язку з чим позов в частині стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, 28.08.2014 року рішенням Ружинського районного суду Житомирської області шлюб розірвано, від шлюбу мають спільну дитину:[PERSON], [INFO]. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на те, що відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, а самій важко належним чином без додаткової допомоги утримувати дитину, а тому просила суд стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі, по 1000 грн., щомісячно, оскільки відповідач офіційно не працює, та не має постійного заробітку. В судове засідання позивачка не з»явилась, подала до суду заяву в якій просить справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю просить їх задовільнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, про місце та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином, причини суду не повідомив. Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.180, п.3 ст.181, п.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на утримання дитини можуть присуджуються у частці від доходу її матері \\батька\\, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.180, п.3 ст.181, п.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а аліменти на утримання дитини можуть присуджуються у твердій грошовій сумі, або в частці від доходу(заробітку). В цьому випадку відповідно до ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З копії рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 28.08.2014 року вбачається, що шлюбні відносини між сторонами розірвано. З копії свідоцтва про народження: серії [NUMBER] виданого 15.08.2013 року Мовчанівською сільською радою Ружинського району Житомирської області, вбачається, що сторони є батьками: [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач заперечень щодо позову суду не надав, суд приходить до впевненості, що відповідач не тільки може, але і зобов"язаний виконувати свої батьківські обов"язки по утриманню неповнолітньої доньки, а саме: сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі, оскільки є молодою працездатною людиною, не являється інвалідом, інших боргових зобов»язань не має, аліментів на утримання інших дітей не сплачує, за станом здоров»я може працювати і платити аліменти, а не перекладати цей тягар на державу. Разом з тим, суд роз"яснює сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений цим рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення судові витрати по справі.

Outcome: approved