Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якій просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 08.04.2020 до винесення рішення по справі; стягнути матеріальну допомогу у розмірі 764 300,00 грн. при звільненні працівника за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію, у якого при прийомі на роботу в підприємтство була оформлена пенсія; стягнути понесені судові витрати у розмірі 50 000,00 грн. Позовна заява обгрунтована тим, що з 2002 року позивач був співробітником Украероруху. Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху Україшни від 06.04.2020 № 387/о [PERSON] - начальника сектору ризиків та комплаєнку Украероруху було звільнено з роботи з 08.04.2020 за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Безперервний стаж роботи позивача на підприємтсві становить майже 18 років. Наказ про звільнення позивач отримав 08.04.2020. Однак на день звільнення позивач не отримав повного розрахунку по належним йому виплатам від роботодавця, хоча підставою видання наказу про звільнення зазначено заяву позивача, в якій останній просив виплатити йому матеріальну допомогу на підставі п. 6.25.4 Колективного договору, про що позивач повідомив відповідача на наказі про звільнення. В свою чергу відповідач надав лист від 06.04.2020, в якому зазначив, що у зв"язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів на сьогодні немає можливості надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія. Таким чином відповідачем були порушені права позивача. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відзиві на позовну заяву, подану до суду 13.07.2020, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи про непередбачувані та непереборні події, що відбулись незалежно від волі та бажання підприємства, а саме: критичною епідемічною ситуацією на території України, і зв`язку із закриттям з 17.03.2020 пунктів пропуску через державний кордон суттєво знизилася інтенсивність авіаперельотів над територією України та, як наслідок, попит в отриманні аеронавігаційних послуг. З огляду на заборону авіасполучення в період карантину та падіння обсягів повітряного руху вжито низку антикризових заходів, зокрема введено простій відповідно до ч.1 ст.4 КЗпП України, суттєво знижено оплату праці операційного персоналу, знижено експлуатаційні витрати до мінімально можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, також прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати відповідно до п.14.1 КД, наявність власних коштів у підприємства пряма умова виконання КД. Украерорух згідно свого статуту є державним комерційним підприємством, яке не отримує жодного фінансування з державного бюджету. Крім того, Украерорух входить до ОЦВС та є підприємством державної форми власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, крім того карантин визнаний форс-мажором. Оскільки КД передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, то законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Також відповідач просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу. 12.08.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. У судовому засіданні позивача та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити та стягнути з відповідача 441 488,19 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 764 300,00 грн. матеріальної допомоги при звільненні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення вказаних позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] з 10.05.2002 по 08.04.2020 працював на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (а. с. 25 - 29). 02.04.2020 позивач подав заяву про звільнення його із займаної посади за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію з 08.04.2020 та виплатити йому матеріальну допомогу на підставі п. 6.25.4 Колективного договору Украероруху (а. с. 30). Наказом №387/о від 06.04.2020 позивач звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а. с. 33). \\ Листом від 06.04.2020 Украерорух повідомило позивача про відсутність можливості надання матеріальної допомоги на підставі п. 6.25.4 Колективного договору у зв"язку із складним фінансовим станом підприємства (а. с. 32). Також з матеріалів справи вбачається, що між адміністраціює Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками укладено колективний договір, у редакції 01.02.2020 (а. с. 34 - 62). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно ст. 13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою (ст. 9Закону України «Про колективні договори і угоди»). Пунктом 6.25.4 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» визначено, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. Згідно п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору. Наказом Украерорух № 197 від 16.03.2020 на підприємстві установлено початок простою з 18 березня по 31 травня 2020 року (а. с. 98 - 99). Згідно інформації Украероруху, наданої на запит адвоката Клименко К.О. від 16.04.2020, станом на 06.04.2020 залишок коштів на рахунках Украероруху, якими підприємство могло користуватися для здійснення розрахунків складав 222 975 249,29 грн. (а. с. 64 -65). Законом України № 530-IX від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню іпоширенню корона вірусної хвороби» карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, був внесений до переліку обставин непереборної сили (форс-мажору). За загальним правилом непереборна сила є обставиною, яка «звільняє» особу від відповідальності (ст. 617 ЦК України). Відповідна норма поширюється як на громадян, так і підприємства, як на договірні, так і недоговірні зобов`язання, зокрема випадки завдання шкоди (ч. 3 ст.1166, ч. 5 ст.1187 ЦК, ч. 2 ст.1209 України). Незважаючи на те, що карантин віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єктів господарювання від відповідальності. Останні мають довести, що порушення зобов`язання (умов договору) сталося внаслідок запроваджених обмежень. Окремі наслідки як карантину, так і обмежувальних рішень органів місцевої влади, які вже мають місце або можуть виникнути в майбутньому не визнаються форс-мажором. До таких випадків належать, зокрема, фінансова, економічна криза, дефолт, зростання курсів іноземної валюти, порушення обов`язків партнерами, відсутність потрібних для виконання зобов`язання товарів або грошових коштів. Форс-мажор засвідчуються за кожним окремо зобов`язанням (договором, окремим податковим, іншим зобов`язанням чи обов`язком), і тягар доведення виникнення, існування та впливу таких обставин для конкретного обов`язку лежить саме на заявнику. Посилання представника відповідача на внесення змін до п.6.25 колективного договору, суд не приймає до уваги, оскільки позивач звільнилася з 08.04.2020, а відповідні зміни, як зазначено у відзиві на позовну заяву, зареєстровані 20.05.2020, тобто вже після звільнення позивача. У п. 10.1 розділу «Порядок внесення доповнень та змін до договору» Колективного договору вказано, що зміни і доповнення до колективного договору можуть вноситись протягом усього терміну його дії за взаємною згодою сторін у встановленому цим розділом порядку. Внесення змін та доповнень до договору відбувається шляхом переговорів у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, Генеральної чи Галузевої угоди або за ініціативою однієї зі сторін на засіданні постійно діючої комісії з проведення колективних переговорів та розгляду змін і доповнень до колективного договору, склад якої визначається сторонами та затверджується наказом директора підприємства. Результати засідання комісії оформляється протоколом, який підписується співголовами комісії. На підставі цього протоколу формується окремий документ «Зміни до договору», що підписується підписантами договору, згідно п. 1.4 договору, та підлягає повідомній реєстрації у тому самому порядку, що й договір, місцевими органами державної виконавчої влади. Відповідно дост.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідност. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Так, згідно ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Враховуючи викладене, оскільки зміни до колективного договору вступили в силу вже після звільнення позивача, останні не поширюються на спірні правовідносини. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на Висновок Торгово-промислової палати України від 29.07.2020, в якості обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, виходячи з такого. Одними з механізмів отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності, є hardship- істотна зміна обставин, які сторони не передбачали на момент укладення договору, а маючи можливість їх передбачити - сторони б не укладали такий договір. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово промислові палати України» засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. В ч. 1 ст. 14 Закону зазначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Законом України «Про торгово промислові палати України» взагалі не передбачено право Торгово-промислової палати надавати висновки, крім висновків про походження товарів. Відтак належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат Торгово-промислової палати України або її регіональних представництв, а не її висновок. Крім того, у наданому до суду Висновку Торгово-промислової палати України від 2907.2020 вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу», а лише являє собою думку авторитетних та незалежних фахівців з певного питання, поставленого ТПП України. При цьому до висновку не надано документів, які б підтверджували авторитетність та фах його авторів, а самі висновки зазначеного документу носять суперечливий характер, зокрема щодо можливості поширення змін та доповнень до Колективного договору від 19.05.2020 з моменту настання істотної зміни обставин - з 16.03.2020. Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тобто, при виплаті позивачу заборгованості по заробітній платі, відповідач зобов`язаний утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Врахуючи викладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості по виплаті матеріальної допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом не пенсію у розмірі 764 300 грн. підлягають задоволенню. Відповідно дост. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У пункті 81 постанови Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Крім того, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачу в день звільнення не виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення не проведено, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженогоПостановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Так, відповідно до довідки Украероруху, середньоденний заробіток позивача становить 3 087,33 грн. (а. с. 66). Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 3 087,33 грн., та періоду затримки виплати заробітної плати у 143 робочих днів, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост. 117 КЗпП України становить 441 488,19 грн. Надий представником позивача Висновок науково-правової експертизи від 17.08.2020 суд не приймає як доказ у справі, оскільки відповідно до ст. 114 ЦПК України, зміст висновку експерта у галузі права має стосуватися питання щодо застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Частиною 1ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3). Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі№ 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмовиу задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Частиною 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду, квитанцію від 16.04.2020 оплати за надану правову допомогу у розмірі 50 000 грн. Як вбачається з розрахунку витрат вартість складання позовної заяви становить 15 000 грн., представництва інтересів позивача в суді - 10 000 грн, відвідування судових засідань у Київському апеляційному суді - 10 000 грн. Разом з тим суд вважає вартість зазначених послуг завищеною, оскільки складання позовної заяви не представляло значної складності для представника позивача, так як він являється представником позивачів з аналогічними позовними заявами, які складені ідентично, а щодо участі у судових засіданнях, то у суді першої інстанції фактично було проведено по суті одне засідання, двічі розгляд справи відкладався, а тому вважає за доцільне зменши вартість послуг за складання позовної заяви та участ у судовому засіданні на 15 000 грн. Вартість послуг за відвідування судових засідань в суді апеляційної інстанції взагалі відшкодуванню не підлягає на даний час. Враховуючи викладене, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи, та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення стягнення суми витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в розмірі 25 000 гривень, які слід стягнути з позивача на користь відповідачів. Згідно з частиною 1статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, останній стягується з відповідача на користь держави у розмірі 10 510,00 грн.

Outcome: approved