Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі - продажу від 11.02.2013 року вона є власником квартири № 6 за адресою: м. Бердичів, вул. Нізгурецька, 6. Після придбання квартири їй стало відомо, що у даній квартирі також зареєстрований її колишній власник - [PERSON]. Вона неодноразово просила відповідача знятись з місця реєстрації, оскільки він не є членом сім"ї чи її родичем, однак відповідач не реагує. Будь - яких домовленостей з відповідачем щодо його реєстрації в її квартирі немає. Відповідач після придбання нею квартири вже там не проживав і не проживає. Реєстрація відповідача призводить до порушення її прав як власника житла. В судове засідання позивачка не з"явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. В судове засідання представник третьої особи - МК ВЖРЕП № 7 не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. В зв"язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири № 6 за адресою: м. Бердичів, вул. Нізгурецька, 6, що підтверджується договором купівлі - продажу від 11.02.2013 року(а.с. 8, 9). У вище зазначеній квартирі зареєстрований колишній власник квартири - відповідач по справі - [PERSON], що підтверджується довідкою МКВЖРЕП № 7(а.с.12). Відповідач не проживає в даній квартирі протягом п"яти років, що підтверджується копією акту МК ВЖРЕП № 7 від 13.06.2016 року(а.с. 13). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як роз"яснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Із роз"яснень наданих ВССУ у пункті 34 постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і відносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України, та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Виникнення права у осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселенні, на користування житлом. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, оскільки [PERSON], будучи зареєстрованим у вище вказаній квартирі, не проживає там протягом п"яти років, є бувшим власником житла, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved