Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

28 грудня 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної шкоди. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що 24 листопада 2014 року у регіональному офісі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (м. Вінниця, вул. Пирогова 25) з консультантом була досягнута усна домовленість про купівлю трактора МТЗ-82 за 250000 гривнів. Ця домовленість також передбачала сплату ним авансового платежу у розмірі 30000 гривнів у день укладення договору як частини вартості трактора. Решту суми він повинен був доплатити після доставки компанією трактора за місцем його проживання, яка, за словами консультанта, мала відбутись наступного дня після укладання договору. Консультант запропонував здійснити авансовий платіж протягом часу, необхідного йому, для належного оформлення відповідних документів оскільки робочий день у них закінчувався. 24 листопада 2014 року ним було здійснено часткову оплату вартості у розмір 30 000 гривнів і лише після оплати йому надали можливість підписати договір. Відповідач запевнив його, що відсутня необхідність його читати так як усі істотні умови уже були усно погодженні. Не бажаючи затримувати консультанта, розраховуючи на його добросовісність, позивач підписав договір так як уже здійснив авансовий платіж. 24 листопада 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізину № 01/14-00142, але трактора у погоджений строк відповідачем поставлено не було. Після детального вивчення угоди виявилося, що він підписав договір фінансового лізингу, а не купівлі-продажу як було погоджено з консультантом. При цьому, ціна трактора складає 250000 гривнів, а 30000 гривнів, які вже попередньо сплачено це комісійна винагорода про яку консультант не повідомив. Позивач стверджує, що сплачуючи 30000 гривнів вважав здійснення оплати вартості трактора, що зокрема підтверджується і призначенням платежу згідно квитанції. При укладенні оспорюваного договору консультант ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» умисно ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Це зокрема вид договору (фінансовий лізинг, а не купівля-продаж), ціна трактора (250000 гривнів), умови та строк доставки трактора та ін. Більше того, у договорі вказано місцезнаходження компанії за адресою: м. Київ, вул. Аніщенка З-А, офіс 310, але за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підгіриємців місцезнаходженням ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, офіс 9СД2. Вищевикладене свідчить про наявність у представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» під час укладення договору умислу на введення позивача в оману. Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач опираючись на викладене просить суд визнати правочин укладений між ним та відповідачем недійсним, а саме таким який укладений в результаті обмани, введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також позивач вказує, що виходячи з приписів пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Він також зазначив, що ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" визначено види платежів: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. 8.2.1 цього договору перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору («комісія за організацію»), яка визначена у додатку № 1. Із вказанного додатку вбачається розмір такої комісії за організацію становить 25 000 гривнів. З огляду на положення статті 16 Закону комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Вказану обставину підтверджує і той факт, що п.10.11 оспорюваного договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення першого платежу як комісію за організацію в розмірі 25 000 гривнів під вигляд "платіж за договором", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу - "комісія за організацію" дає підстави для висновку, що дії відповідача були недобросовісними і вчиненими умисно, для заманювання клієнта та схиляння його до укладання договору. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру комісії за організацію, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконані послуги, яка у розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору. Вносячи на рахунок відповідача 25 000 гривень позивач був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, що пояснювали йому і менеджери при проведенні перемовин, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 25 000 гривень лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною і робить загальні витрати на придбання трактору значно вищими за його ринкову ціну. Вказані обставини вказують на порушення його прав при укладені договору та частковому його виконанні. Порушені права підлягають судовому захисту шляхом визнання договору або окремих його положень недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача незаконно сплаченої - суми 25 000 гривень. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, кошти та зусилля. В судовому засіданні позивач наполягав на своїх вимогах. Представник відповідача [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" у судове засідання не з'явився, надіслав суду заперечення на позовну заяву. В своїх запереченнях відповідач вказав, що підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Зазначає, що правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усіх вимог, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) щодо чинності правочину. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги визначені Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженими розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року № 21. Також стверджує, що позивача не вводили в оману. Про природу правочину, перелік його прав і обов'язків, а також перелік прав та обов'язків відповідача, [PERSON] було відомо. Про це свідчать підписи в договорі та додатках до нього, а також сплата комісії за організацію. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю, справу розглядати без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, враховуючи заперечення відповідача, з»ясувавши повно і всебічно фактичні обставини, на які сторони посилаються та на підстави своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 24.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00142 з додатками, які є невід'ємними частинами договору, предметом якого є надання лізингодавцем послуг, спрямованих на придбання предмету лізингу трактору та передання його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених цим договором. Згідно додатку № 1 до договору відповідач взяв на себе зобов'язання надати послуги, спрямовані на придбання предмету лізингу - транспортного засобу трактора марки МТЗ-82 вартістю 250 000,00 гривнів, а позивач, як клієнт, [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" зобов'язався здійснювати регулярні платежі на погашення вартості предмета лізингу. За умовами п.1.7 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50 % від вартості предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмету лізингу). Як вбачається з умов договору (п.4.1) сторонами погоджено строк передачі предмету лізингу, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на поточний рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмету лізингу). На виконання умов договору, позивач 24.11.2014 року вніс на розрахунковий рахунок [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" 25 000 гривнів авансового платежу, що підтверджується квитанцією № 0.0.320345842.1. Однак відповідачем [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" в порушення умов договору в обумовлений договором строк предмет лізингу позивачу в користування переданий не був. Таким чином при укладенні договору відповідач не мав на меті реального настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладений договір є двостороннім правочином і укладений на загальних підставах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. 1-6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця ; (п.п. 2,3 ч. 3 ст. 18); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику); не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч. З ст. 18). В пунктах 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 24.11.2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України - «Про фінансовий лізинг». Положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до змісту договору від 24.11.2014 року лізингоодержувач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості. Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п.1.4 Договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Також Законом України «Про фінансовий лізинг» п.п.1.4 ч. 2 ст.10 передбачено, обов'язок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Стаття 11 цього Закону надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідаж його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ПК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності ліцензії чи неможливості її отримання, а лише подано довідку про взяття на облік юридичної особи, яка в силу положень ст.8 ЦК України, не може підміняти положення та вимоги ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] "Лізингова компанія "Автофінанс" 24.11.2014 року укладено договір № 01/14-00142 фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) та без мети настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому позовні вимоги слід задовольнити повністю та визнати недійсним договір № 01/14-00142 фінансового лізингу, укладений 24.11.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», застосувавши наслідки недійсності правочину та стягнувши з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 26 500 гривнів. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути сплачений судовий збір в розмірі 974.4 гривнів, на користь позивача у зв»язку із задоволенням його вимог в повному обсязі.

Outcome: approved