Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтували тим, що вони, [PERSON] та [PERSON], являються власниками житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], зареєстровані та проживають у ньому. В даному будинку, окрім них, з 31 липня 1998 року зареєстрований ще [PERSON], відповідач у справі, де він проживав до 2010 року та, який є сином [PERSON], та рідним братом [PERSON]. Однак, з 01.03.2010 року відповідач виїхав з житлового будинку і по сьогоднішній день, вже майже 4 роки, жодного разу не приїжджав, у будинку не з'являвся, у ньому не проживає, не цікавиться ним, припинив виконувати обов'язки члена сім'ї, передбачені ч.3 ст. 156 ЖК України, а саме: брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенні поточного ремонту. Будь яких домовленостей щодо збереження за ним житла між сторонами даного спору не укладалось. Ураховуючи те, що зі сторони відповідача порушуються права позивачів як власників житла, просили суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням - в житловому будинку [ADDRESS], що належить їм, [PERSON] та [PERSON], на праві приватної власності. В судове засідання позивачі не з'явились, проте в адресованих суду заявах вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили позов задовольнити, а розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідач, будучи повідомленим про день та час розгляду справи за зареєстрованою в установленому законом порядку адресою місця проживання за відомостями наданими адресно - довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України у Вінницькій області, в судове засідання не з'явився, однак у відповідності до правил ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Ураховуючи те, що позивачі не з'явились в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, а неявку відповідача суд визнає неповажною, за таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про право власності за №11 від 04.06.2010 року виданого на підставі рішення виконкому Турбівської селищної ради від 27 травня 2010 року №42 взамін свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 22.12.2000 року, власником цілого житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], зазначено [PERSON]. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вищевказане свідоцтво про право власності було зареєстроване 11.06.2010 року КП "ВООБТІ", відповідно до якого власником цілого житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], є позивач [PERSON] Факт належності об'єкта нерухомості саме [PERSON] підтверджується також записами у Домовій книзі, де господарем вказаного житлового будинку значиться [PERSON] Відповідно до договору дарування укладеного 11.10.2011 року, [PERSON] подарував [PERSON] 13/50 частки житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу [PERSON] 11.10.2011 року та зареєстрований в реєстрі за №2147. 08.12.2011 року зазначений договір дарування був зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, на що вказує також і Витяг виданий 08.12.2011 року КП "ВООБТІ". Отже, позивачі є правомочними власниками житлового будинку за [ADDRESS]. Як убачається із записів вчинених у Домовій книзі, поміж власників житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], 31.07.1998 року було зареєстровано відповідача [PERSON] Як слідує із довідки виданої виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району від 14.01.2014 року за №74, [PERSON] зареєстрований за адресою в [ADDRESS], проте не проживає там з 01.03.2010 року по даний час. Судом встановлено, що виниклі між сторонами спору відносини є цивільно правовими, а тому регулюються відповідними нормами житлового та цивільного кодексів. Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Наведене кореспондується і з нормами ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом. Статтею 401 ЦК України, передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що відповідач приходиться сторонам відповідно сином та братом, а тому згідно положень ст..3 СК України, є членом їх сім'ї. Позивачами відповідачеві було надане право користування належним їм на праві приватної власності житловим будинком шляхом реєстрації у ньому, відтак відповідач набув права сервітуту на об'єкт нерухомості. Частиною 2 ст.405 ЦК унормовано, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Досліджені у справі докази вказують на те, що відповідач, залишивши зареєстроване місце проживання 01.03.2010 року, без поважних причин понад чотири роки не проживає там, не виконує покладених на нього обов'язків щодо утримання майна. Таким чином можливо стверджувати, що реєстрація відповідача в належному позивачам житловому будинку перешкоджає їм здійснювати правомочності власників. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", який є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини щодо зняття із реєстрації місця проживання, зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Свою правову позицію із вирішення аналогічних спорів висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» у п.3, вказавши на необхідність застосування правил ст..7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та ст..405 ЦК України, коли питання стосується зняття з реєстрації члена сім'ї. За таких обставин та у контексті приведених правових норм, суд дійшов до переконання, що позивачами доведено обставини, що викладені ними у позовній заяві належними та допустимими доказами, а відтак їх порушене право підлягає захисту судом у спосіб, що ними обраний, який передбачений спеціальним законом, а позовні вимоги мають бути задоволені. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому присуджує до стягнення із відповідача на користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved