Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

У червні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є сином [PERSON], який помер [INFO]. На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт від 31 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №65, яким заповів [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] - гараж [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі "Ставутич", який знаходиться за адресою: [ADDRESS], і автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з. [NUMBER]. Позивач зазначив, що [PERSON] страждав психічним розладом, внаслідок чого на момент складення ним заповіту він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. З цих підстав, позивач просив суд визнати недійсним заповіт від 31 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №65, присудити судові витрати з відповідача. У ході розгляду справи судом було залучено до участі у розглядів справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] У судовому засіданні позивач, який одночасно є представником третьої особи, та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що за життя спадкодавець [PERSON] дійсно важко хворів, проте це не впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. На їхню думку, позивачем та його представником не обґрунтовано підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10 лютого 2013 року (т. 1, а. с. 82). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], гараж [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі "Ставутич", який знаходиться за адресою: [ADDRESS], і автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з. [NUMBER], що належали на праві власності спадкодавцеві. Спадкоємцями за законом першої черги є дружина померлого [PERSON] та його сини [PERSON] і [PERSON] Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт від 31 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №65, яким заповів [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], а [PERSON] - гараж [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі "Ставутич", який знаходиться за адресою: [ADDRESS], і автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з. [NUMBER] (т. 1, а. с. 6). Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за заповітом. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності у [PERSON] такого стану на момент складення ним заповіту від 31 січня 2013 року відповідно до ст. 145 ЦПК України судом було призначено за клопотанням позивача посмертну судово-психіатричну експертизу. Як вбачається з акта комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 лютого 2014 року №159, складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, спадкодавець [PERSON] на час складення ним заповіту страждав на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинного, соматогенного) ґенезу з легкими когнітивними порушеннями та церебрастенічним синдромом (F 06.8 і F 06.7 - згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с. 138-146). Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, комісією експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи досліджено всі надані їм об'єкти та надано вичерпну відповідь на поставлене судом питання. Висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 лютого 2014 року №159 кореспондується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ст. 60 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Однак позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 31 січня 2013 року спадкодавець [PERSON] перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Доводи [PERSON] та його представника ґрунтуються на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1236, 1257 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та,

Outcome: dismissed