Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач в лютому 2016 року звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він і відповідачка, на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від15.10.2009 року являються співвласниками квартири [ADDRESS] у м, Києві. Кожному з них належить по 1/2 частині вказаної квартири. Спірна квартира відповідно до технічного паспорту на житло від 18.06. 2002 року є 4-х кімнатною, загальною площею 130 кв.м. Позасудове вирішення та встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками не можливий, в зв'язку з чим він був вимушений звернутись до суду з вказаним позовом, яким просив визначити конкретний порядок користування квартирою за адресою: 02140 [ADDRESS], виділивши у користування співвласникам: [PERSON] - ізольовану кімнату жилою площею 16,6 кв.метри ( 1-а кімната згідно технічного паспорту); - ізольовану кімнату площею 16,5 кв. метри ( 3-я кімната згідно технічного паспорту). [PERSON] - ізольовану кімнату жилою площею 23,3 кв.метри ( 2-а кімната згідно технічного паспорту); - ізольовану кімнату площею 13,8 кв. метри ( 4-а кімната згідно технічного паспорту), місця загального користування залишити в загальному користуванні співвласників. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачка, та її представник [PERSON] в судовому зсіданні повністю заперечували щодо задоволення позовних вимог. В своїх запереченнях посилались на те, що позивач проживав в спірній квартирі протягом 2003 - 2004 років. В подальшому його було засуджено за корисливі злочини та він перебував у місцях позбавлення волі, а в цей час за дорученням позивача в квартирі проживав його знайомий. Більше того, відповідачка наполягала на відмові в позові, посилаючись на те, що на даний час квартира перепланована, та реальний стан квартири не відповідає технічній документації, наданій позивачем, про що він знає, отже, встановити порядок користування не можливо. Крім того, вона не має ні моральної ні фізичної можливості проживати разом відповідачем в даній квартирі, тому що на протязі тривалого часу позивач чинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, вона змушена була деякий час орендувати квартиру для свого проживання разом із сином, коли позивач незаконно її виселив.Останні 10 років позивач перебував у місцях позбавлення волі та хворіє небезпечними інфекційними хворобами, такими к - хронічна обструктивна хвороба легенів та пієлонефріт. отже спільне проживання з позивачем , порушить її право на належні, безпечні і здорові умови праці та проживання. Користування позивачем , створеними особисто нею за її особистий рахунок, умовами проживання в квартирі, без її згоди, спричинить за собою порушення її особистих конституційних прав В зв'язку з вищевикладеним просили відмовити в позові в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачку та її представника, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як слідує із матеріалів цивільної справи , позивач 11.09.2002 року отримав Свідоцтво про право власності на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 15.10.2009 року (а.с. 49 -51), спірну квартиру було визнано спільною сумісною власністю позивача і відповідачки, визнано частково недійсним в ? частині Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири. Таким чином, сторони по справі являються співвласниками спірної квартири в рівних частках - по 1/2 частині кожен. Квартира [ADDRESS] до технічного паспорту на житло від 18.06.2002 року (а.с.10-11), загальною площею 130 кв.м, складається із чотирьох ізольованих житлових кімнат площею 16,6 кв. м., 23,3 кв. м., 16,5 кв.м. і 13,8 кв. м.. Таким чином житлова площа квартири складає 70,2 кв. метрів - частка позивача у вказаній квартирі становить 35,1 кв.м. В судовому засіданні відповідачка, та її представник посилались на те, що на даний час в квартирі зроблено перепланування, відповідно до якого була знесена стіна між кімнатою розміром 16,6 кв.м. та кухнею, та між кухнею та коридором, в зв'язку з чим, запропонований позивачем порядок користування є неможливим, оскільки квартира фактично стала трикімнатною. Однак, в порушення ст.60 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона відповідачки не надала належних доказів своїм твердженням щодо дозвільної документації на перепланування квартири, а наданий відповідачкою технічний паспорт, виконаний 27.02. 2015 року ( а.с. 34 - 35), судом не може братись до уваги як допустимий доказ, оскільки він виготовлений без погодження іншого співвласника та без відповідних дозволів на реконструкцію квартири, вказаний факт підтвердив у судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], який на прохання [PERSON] проводив демонтаж стінки та ремонтні роботи у спірній квартирі без будь-якої проектної документації. На підтвердження виконання ремонтних робіт відповідачка надала видаткові накладні, рахунки, фіскальні чеки на придбання будівельних матеріалів за період з 20.06. 2011 року по 27.01. 2013 року ( а.с.52 -59). Згідно довідки по формі -3 ОСББ «Вишняківська-9» №11 від 26.01.2016 року, в спірній чотирьох кімнатній квартирі [ADDRESS] 1 особа (а.с.12), а саме позивач [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначено статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За приписами статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Разом з тим, жоден із співвласників не має переваги у користуванні майном і ненадання згоди у його використанні не може тягти за собою обмеження права іншого співвласника, Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні відповідачкою були надані докази неможливості спільного проживання з позивачем, а саме позовна заява [PERSON] про виселення [PERSON].(а.с.36), постанови від 15.12.2003 року затверджена Начальником Дарницького РУ ГУ МВС України про відмову в порушенні кримінальної справи, з приводу спорів, щодо спільного житла (а.с.62,63). Виходячи з наданих в судовому засіданні сторонами доказів та посилань на неодноразові звернення сторін в правоохоронні органи та суд з приводу належного їм майна, та спільного ним володіння, суд вважає доведеним наявність існування між ними спору з приводу користування спірною квартирою [ADDRESS] . За правилом ч.3 ст. 319 ЦК усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Про те, як слідує із матеріалів цивільної справи з урахуванням висновків Апеляційного суду м. Києва, вимог законодавства, роз'яснень Пленуму та наявних фактичних обставин -спірна квартира не підлягає поділу в натурі, оскільки не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири; -на момент подачі цього позову Позивач і Відповідачка так і не можуть дійти згоди про порядок володіння та користування спірною квартирою, яка перебуває в спільному володінні відповідно до ст. 358 ЦК України (спільні угоди не укладалися); -позасудове вирішення спору щодо порядку користування жилим приміщенням між співвласниками неможливе. - на даний час Відповідачка перешкоджає позивачу користуватися належною частиною спірної квартири, що встановлено судами, зокрема в рішенні суду апеляційної інстанції зазначено, що колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що позивачу чинять перешкоди, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст. 57 ЦПК України є належними і допустимими. Згідно ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування приміщеннями квартири, яка перебуває у спільній частковій власності сторін, і просить суд при встановленні порядку користування квартирою виділити йому кімнати площею 16,6 кв. метрів та 16,5 кв.м., а відповідачці виділити кімнати площею 23,3 кв.м. та 13,8 кв.м. оскільки між ним і відповідачкою не має домовленості про порядок користування належним їм на праві власності майном. Виходячи із часток кожної із сторін у спільному майні - вимоги позивача про виділення йому в користування кімнат площею 16,6 кв. метрів та 16,5 кв.м. є обґрунтованими, оскільки дані кімнати є найбільш наближеними до ідеальної долі позивача у житловій площі спірної квартири, а саме 33, 1 кв. метри, що на 2,1 кв. менше і на які дає згоду позивач, не порушуючи ідеальні долі та права відповідачки як співвласника щодо володіння та користування квартирою. Згідно ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За встановлених обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] і виділення позивачу у користування ізольованих житлових кімнат площею 16,6 та 16,5 кв.м. а відповідачці ізольованих житлових кімнат площею 23,3 та13,8 кв. метрів, що на 2,1 кв. метри більше від ідеальної долі позивача у житловій площі спірної квартири. Посилання відповідачки та її представника в судовому засіданні, щодо неможливості виділення в користування позивачу будь-яких кімнат в спірному житловому приміщенні та неможливості відповідно і сумісного проживання у спірній квартирі, оскільки на даний час все майно, належне позивачу знаходиться під арештом, який накладений в рамках кримінальних справ по обвинуваченню [PERSON] (а.с. 68, 69, 70), суд не може прийняти до уваги, як підставу для відмови в позові, оскільки відповідачкою не було надано суду будь-яких документальних доказів, щодо позбавлення позивача його права власності, в тому числі і на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Разом з тим, суд ставиться критично і до пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо перепланування спірної квартири та не заслуговують на увагу суду твердження відповідачки та її представника щодо зменшення житлової площі у зв"язку із переплануванням квартири, оскільки доказів того, що таке перепланування погоджено з відповідними державними органами надано не було, так як і доказів згоди на це позивача Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 1 постанови " Про судове рішення " № 11 від 29 грудня 1976 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки суму судового збору на користь держави в розмірі 551 ( п"ятсот п"ятдесят одну ) гривню 20 коп.

Outcome: approved