Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

06.08.08 р. позивач звернувся до суду з заявою, в якій просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів 60 450 грн. 59 коп. Заяву мотивує тим, що відповідачі по справі - його мати та вітчим. За час спільного проживання ними було придбано 4 / 5 частин цілісного майнового комплексу за адресою [ADDRESS], а саме нежитлові приміщення загальною площею 746, 8 кв.м. Тривалий час вказане приміщення простоювало, було в занедбаному стані. Оскільки він підтримував тісні родинні стосунки з сім"єю матері, то спільно було вирішено, що для того, щоб приміщення не руйнувалось та ефективно використовувалось йому дозволили за власний кошт провести всі необхідні ремонті роботи для облаштування за вказаною адресою станції мийки автомобілів. Письмового договору вони не підписували, оскільки на той час в сім"ї були хороші відносини, як між батьками і сином. У 2005 році він за власні кошти розпочав ремонтні роботи , уклавши договір з бригадою майстрів. Всього на ремонт ним було витрачено 60 450 грн. 59 коп., що стверджується квитанціями. Відповідачі особисто допомагали будівельникам виносити сміття, допомагали йому порадами. Відтак, зі згоди власників був укладений усний договір найму приміщень. Проте у листопаді 2005 р. відносини між його матір"ю та вітчимом різко погіршились. Між ними розпочався судовий спір щодо спільно нажитого майна і одним із об"єктів спору стали нежитлові приміщення на [ADDRESS]. З цих підстав позивач так і не зміг розпочати надання послуг автомийки. Відтак, вклавши кошти у ремонт нежитлових приміщень, він не має змоги займатися бізнесом , який планував розпочати за вказаною адресою та в добровільному порядку відповідачі не повертають кошти. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у заяві. Крім того уточнив, що оскільки рішенням суду за двома відповідачами визнано право власності на нежитлові приміщення по 1 / 2 частині, суму відшкодування просить стягнути з них порівну. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову та пояснили, що станом на 2005 р. згідно правовстановлюючих документів лише [PERSON] був власником нежитлових приміщень на [ADDRESS]. Його згоди ні усної ні письмової на використання даних приміщень позивачем не було. Не давав також своєї згоди відповідач і на проведення будь-яких ремонтних робіт позивачем за вказаною адресою. Навідавшись за вказаною адресою у листопаді 2005 року відповідач дізнався, що там самовільно проводить роботи позивач. Він заборонив подальші роботи та закрив приміщення. Оскільки на свій розсуд позивач вносив кошти у ремонтні роботи, то в задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні визнали позов та пояснили, що станом на липень 2005 р. між відповідачами існували нормальні відносини, не було спору стосовно майна. Між позивачем та [PERSON], що був його вітчимом, існували теж хороші родинні стосунки. В сім"ї було вирішено, що вона та відповідач дають згоду позивачу на те, щоб він за власні кошти зробив ремонт у нежитлових приміщеннях на [ADDRESS] , де він мав обладнати автомийку та розпочати власний бізнес. Відповідачі по мірі можливості своєю працею та порадами допомагали при проведенні позивачем ремонтних робіт. Коли відносини між нею та [PERSON] погіршились і в суді розглядались справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, відповідач заборонив позивачу продовжувати проведення ремонтних робіт. Між тим, позивачем були внесені значні кошти в ремонт нежитлових приміщення, відтак їх слід відшкодувати. По рішенню суду вона згідна виплатити синові вартість половини витрачених ним коштів. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з"ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 31.01.89 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 05.12.05 року шлюб було розірвано. 16.05.02 р. було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ВАТ" Трикотажна фірма"Львів"янка" продала, а [PERSON] купив нежитлові приміщення на [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 14.06.13 р. поряд з іншими вимогами, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання вказаних приміщень його особистим майном та задоволено зустрічний позов, відповідно до якого визнано нежитлові приміщенні на [ADDRESS] майном подружжя та визнано за [PERSON] право власності на 1 / 2 частку нежитлових приміщень [ADDRESS] . Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як на підставу для задоволення своїх вимог позивач покликається на вимоги ст. 773, 776-778 ЦК України. Між тим доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено договір найму на нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] суду представлено не було. Так, в силу дії ст. ст. 208,638,639,759 ЦК України договір найму має бути укладений у письмовій формі із відображенням всіх істотних його умов. Між тим, як визнано у судовому засіданні сторонами, письмовий договір найму між позивачем та відповідачами не укладався. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed