Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] страхове відшкодування в сумі 19816,08 грн. При цьму зазначив, що внаслідок ДТП , яка сталась 13.02.2015 року було пошкоджено транспортний засіб, який належить [PERSON] за вини водія [PERSON] Сума страхового відшкодування становила 47963,06 грн., яке було сплачено страховиком за договором страхування укладеним між АТ "СК "АХА Страхування" та [PERSON] Вподальшому ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група", яке є страховиком по відношенню до [PERSON] сплатило на користь ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" 28146,98 грн., за таких обставин сума збитків, які не відшкодовані позивачу становить 19816,08 грн. В судовому засіданні 20.02.2017 року для участі в справі залучено третю особу ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група". Позивач подав заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача направила до суду письмові заперечення на позов, зі змісту яких вбачається, що відповідач позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки між відповідачем та ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" було укладено договір обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності, сума страхового ліміту становить 50 000,00 грн., франшиза 500,00 грн. Оскільки розмір майнових збитків становить 47 963,06 грн., тобто в межах суми ліміту страхової відповідальності, тому важає, що саме страхова компанія з якою відповідач уклав договір старахування має сплатити майнову шкоду. Третя особа ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" надало суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначено, що складення розрахунку вартості відновлювального ремонту проведено без урахування коєфіцієнту фізичного зносу, та просило розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.02.2015 року за участі водіїв [PERSON] та [PERSON] сталась ДТП, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Volkswagen, д.н.з [NUMBER], який належить [PERSON] 26.09.2014 року між ПАТ "СК АХА Страхування " та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту " № 243487 Га/14к/п, відповідно до якого було застраховано автомобіль Volkswagen, д.н.з [NUMBER]. Зі змісту постанови Печерського районного суду м. Києва від 18.03.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке сталось 13.02.2015 року. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № 1.003.15.02113/ VESKO4626 від 25.02.2015 року та договору страхування № 243487 Га/14к/п, ПАТ "СК АХА Страхування " відшкодувало [PERSON] страхове відшкодування в сумі 47963,06 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 159577 від 26.02.2015 року. Вподальшому ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група", яка є страховиком по відношенню до [PERSON] за полісом АС /8367986, сплатило на користь ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" 28146,98 грн., за таких обставин сума збитків, які не відшкодовані позивачу на його думку становить 19816,08 грн. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Відповідно до вимог п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 440, 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від настання вини. За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Частиною 1 статті 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як передбачено ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 5 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб'єктами оціночної діяльності є: суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону. Згідно ст. 10 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна. Як вбачається зі розрахунку суми страхового відшкодування, останній складений на підставі страхового акту № 1.003.15.02113/ VESKO4626 від 25.02.2015 року, проте в розрахунку не зазначені дата його складання, не зазначено в який спосіб визначено виконавцем [PERSON], його повноваження, не зазначені дата та номер договору укладеного між ПАТ «СК «АХА Страхування» та [PERSON], текст даного договору не був наданий суду ні при подачі позовної заяви, ні в ході розгляду справи, вартість відновлювального ремонту застрахованого об"єкту визначена з рахунку технічного обслуговування ТОВ "Автосоюз", відносно вказаної юридичної особи відсутні відомості про укладання з даним товариством будь яких договорів на технічне обслуговування, відсутні докази про прийняття виконаних робіт та сплату вартості відновлювального ремонту власником транспортного засобу. Відповідно до статті 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості колісних транспортних засобів встановлено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою спільним Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №1454/5/2092. Пунктом 1.6 Методики встановлено, що фізичний знос колісного транспортного засобу - це втрата вартості КТЗ (його власників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників). Відповідно до п.7.38 Методики значення коефіцієнту фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: - 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Зі змісту договору добровільного страхового відшкодування № 243487Га/14к/п від 26.09.2014 року вбачається, що автомобіль Volkswagen, д.н.з [NUMBER], 2010 року випуску. Проте, п.7.39 Методики коефіцієнт фізичного зносу нараховується, якщо складові частини кузова, кабіни, рами віновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації. За результатами пошуку по картках обліку ДТП інформаційної бази МТСБУ транспортний засіб державний номерний знак [NUMBER] перебував у ДТП 01.10.2012 року відповідно мав пошкодження. Наведені обставини, на думку суду свідчать про наявність пошкоджень автомобіля та здійснення відновлювального ремонту, тому повинні були бути враховані при визначені коефіцієнту фізичного зносу, який підлягав застосуванню при визначені вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Отже, коефіцієнт фізичного зносу не може бути визначений таким, що дорівнює нулю, тому суд вважає наявність передбачених Методикою передумов для застосування значення коефіцієнту фізичного зносу, що не було враховано при складанні розрахунку суми страхового відшкодування. При цьому, слід звернути увагу на ту обставину, що при визначені вартості матеріального збитку в розрахунку суми страхового відшкодування, який складений на підставі страхового акту № 1.003.15.02113/ VESKO4626 від 25.02.2015 року виконавцем [PERSON] коефіцієнт фізичного зносу не застосовано. Так, при визначені вартості відновлювального ремонту був застосований коефіцієнт фізичного зносу на рівні «0,00», що призвело до збільшення такої вартості. Незважаючи на очевидну невідповідність нормам діючого законодавства розрахунку який складений на підставі страхового акту № 1.003.15.02113/ VESKO4626 від 25.02.2015 року виконавцем [PERSON] позивач ПАТ «СК «АХА Страхування» з ним погодилось, виплатило страхове відшкодування потерпілій особі та звернулось з регресною вимогою до ПрАТ «УСК «Українська страхова група», яка, в свою чергу, зменшила суму страхового відшкодування та сплатила лише 28146,98 грн., оскільки при здійсненні власного розрахунку останнім було встановлено невідповідність розміру заподіяних збитків визначеного у розрахунку нормам діючого законодавства та, відповідно, застосований коефіцієнт фізичного зносу. За таких обставин, суд критично відноситься до наданого позивачем, як доказу на підтвердження розміру завданого матеріального збитку, розрахунку який складений на підставі страхового акту № 1.003.15.02113/ VESKO4626 від 25.02.2015 року виконавцем [PERSON] (ч.2 ст.89 ЦПК України), оскільки дані викладені у розрахунку є суперечливими та не відповідають дійсним обставинам справи, не підтвердженя повноваження особи на складання розрахунку, а інших доказів, які мали підтвердити оцінку заподіяного збитку після дорожньо-транспортної пригоди позивачем не надано, представники позивача не скористались процесуальним правом заявити клопотання про витребування доказів та/або призначення судової автотоварознавчої експертизи. Виходячи з загального обсягу доказів, які долучено на підтвердження заявлених позовних вимог, оцінюючи зібрані по справі докази, в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 19816,08 грн., в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтовані на матеріальному законі, не доведені належними і допустимими доказами.

Outcome: dismissed