Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача і просив припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання сина, [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частки заробітку (доходу) щомісячно, які були стягнуті на підставі судового наказу Городнянського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2019 року; стягнути з відповідача на його користь аліменти, сплачені позивачем на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за період часу з жовтня 2019 року по листопад 2020 року включно в сумі 30577 гривень; стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Заявлені позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , Згідно наказу Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.03.2019 з нього на користь відповідача було стягнуто аліменти у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 06 березня 2019 і до 02 червня 2029 року. Виданий виконавчий документ перебував на виконанні у Новозаводському відділі державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області. Із січня 2020 року до часу розгляду позову в суді дитина проживає з позивачем. Позивач вважає, що за період із жовтня 2019 року по листопад 2020 року включно кошти в сумі 30577 гривень підлягають поверненню шляхом стягнення їх з відповідача. Вказує, що під час розгляду попередньої справи сама відповідач зазначала, що перераховані їй раніше кошти не були витрачені на дитину і зберігаються у неї. Права обох батьків утримувати дитину є рівними, а тому позивач через зміну місця проживання дитини, просить стягнути аліменти на його користь на утримання дитини з відповідача у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Від відповідача в установлений строк надійшов відзив на позов (а.с.44-46). У відзиві відповідач позов не визнає, у його задоволенні просить відмовити. Вказує, що внаслідок укладення нового шлюбу змінила попереднє прізвище на нове прізвище « [PERSON] ». 24.12.2020 за її заявою повернутий виконавчий лист, відповідач не сплачував аліменти з вересня 2020, а з лютого 2020 їх син почав проживати з батьком. Кошти, отримувані нею від позивача за період із лютого по вересень 2020 вона як мати витрачала на дитину: придбала телефон, речі для школи та одяг. Заперечує свій обов"язок повернути кошти позивачу, щодо припинення стягнення аліментів з нього не заперечує. Прагне, щоб дитина проживала разом з нею та її новим чоловіком. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав і фактів викладених у позовній заяві. Стверджує, що відповідач не витрачала суми сплачених ним аліментів на дитину від самого початку відрахування з нього таких аліментів, визнавала, що суми збережені на її рахунку, всі потреби дитини у одязі і продуктах харчування оплачував сам позивач. У судовому засіданні відповідач позов визнала в частині стягнення з неї аліментів від часу пред"явлення позивачем позову до суду, вказавши, що за її заявою їй повернуто виконавчий документ про стягнення аліментів із позивача. Розповіла, що працює в дошкільному навчальному закладі №38 у м. Чернігів, розмір її доходів не перевищує встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Вона поєднує роботу і навчання, є студенткою Університету розвитку людини та права м. Києва (Чернігівської філії) із заочною формою навчання. Пільг щодо сплати судового збору не має. Позовні вимоги щодо повернення позивачу за період із жовтня 2019 року по листопад 2020 року сплачених позивачем аліментів в сумі 30577 гривень не визнає, посилаючись на безпідставність таких вимог. Вказує, що визначений позивачем період охоплює, в тому числі проміжок часу протягом якого дитина проживала з відповідачем. Стверджує, що кошти аліментів відповідач завжди використовувала на потреби сина, і після його переїзду до батька на постійне проживання вона купувала сину телефон вартістю 4000 гривень, одяг, частина коштів збережена на рахунку. Відповідач зазначає, що вона не позбавлена батьківських прав і нарівні з позивачем в силу відсутності у сина повної дієздатності вправі спрямовувати кошти на потреби дитини. Сина відвідує у присутності позивача та його родичів, її пропозиції про придбання нею речей потрібних дитині позивач відхиляє. Під час її візитів передає дитині фрукти та цукерки. Позицію позивача щодо ворожого налаштування проти матері вважає хибною. Час, з якого син став проживати з батьком, визначає початком 2020 року, коли відповідач із сином гостювали в селі у матері відповідача і син занудьгував внаслідок відсутності інтернету та радісно прийняв пропозицію батька, який у той момент відвідав його в селі, проживати у родині батька в Чернігові. Заслухавши сторін, встановивши їх вимоги і заперечення, дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків, визначившись із правовою нормою, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що узгоджується із даними відображеними у свідоцтві про народження серії [NUMBER] (а.с.9). На виконанні у Новозаводському відділі державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області перебував виконавчий документ - судовий наказ Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.03.2019 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, із датою початку стягнення з 06 березня 2019 року (а.с.8). Постановою державного виконавця Новозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Суми) Рожко Наталії Василівні від 24.12.2020 року виконавчий документ (судовий наказ) у виконавчому провадженні ВП № 60109015 згідно п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто за заявою стягувача (а.с.85-86). Те, що на час розгляду у суді є чинною постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, не є підставою для висновку про відсутність предмета спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення). Так, згідно ч.5 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, за який присуджені платежі. Таким чином, в обраний позивачем спосіб підлягає захист законних прав та інтересів особи, з якою проживає дитина. Так, згідно ч.4 ст. 273 ЦПК Україн якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред"явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року залишено без змін рішення суду 1-шої інстанції від 29 травня 2020 року про відмову у визначенні місця проживання сина разом із батьком (позивачем за цим позовом). Висновок судів грунтувався на тому, що органом опіки і піклування - Новозаводської районної у м. Чернігові ради надано обгрунтований висновок про доцільність визначення місця проживання з матірю (а.с. 10-20). Згадуване рішення, яким відмовлено у визначенні місця проживання дитини з батьком, сторонами виконано не було, дитина фактично не проживала разом з матір`ю через волевиявлення обох сторін і самої дитини, думка якої підлягала врахуванню згідно СК України. Обставина проживання дитини з батьком на момент пред"явленння нового позову, підтверджується обома сторонами. Так, відповідач зазначає, що будувала своє життя і тільки на майбутнє має намір, налагодивши своє життя з новим чоловіком, проживати з сином і новим чоловіком разом. Не доводиться, що позивач самоправно змінив місце проживання дитини, у тому числі, шляхом викрадення. Зміна місця проживання дитини, на утримання якої присуджено аліменти, не відбувалась поза волею матері. Її мовчазна згода виражається в тому, що відсутні позови по повернення дитини, як і заяви до правоохоронних органів. Дитина, в тому числі, з волевиявлення (хоч і пасивного) самої матері-відповідача, більше року постійно проживає за місцем проживання батька. Наведене у судовому засіданні не спростовано матір"ю-відповідачем. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Виходячи з того, що неповнолітній син проживає разом з батьком і перебуває на його основному утриманні, вимога про стягненя аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини є цілком законною та відповідає фактично складеним обставинам. Із інформації, посвідченої довідкою № 35/3 від 27.11.2020 вуличного комітету № 35 встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з січня 2020 разом з батьком. Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов"язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 статті 189 СК України батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч.2 ст. 182 СК України. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу. Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК) або у твердій грошовій сумі (с. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Домовленості між батьками не досягнуто. Таким чином, позивач, з яким на момент пред`явлення позову до суду проживає дитина, обгрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з наступного. За ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що неповнолітній на момент нового позову проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, відповідач є особою працездатного віку, може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, тому суд приходить до висновку, що з урахуванням вимог ст.182 СК України з відповідача на користь позивача на утримання дитини повинні бути стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наведений розмір є мінімальним гарантованим законом для однієї дитини відповідного віку і не може бути меншим, тому не створить негативних наслідків для відповідача і одночасно відповідатиме інтересам дитини У відповідності до ч.1ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позов здано до поштового відділення 01.12.2020, що підтверджується штампом відділу Укрпошта (а.с.28), суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. У подальшому згідно ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, сторона має право ініціювати пред`явлення нового позову. Щодо стягнення сплачених позивачем аліментів за період із жовтня 2019 по листопад 2020 в сумі 30577 грн, суд вважає, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. По-перше, вимоги в тому числі, стосуються часу протягом якого дитина законно перебувала з матір`ю, по-друге, із висновку виконавчого комітету Новозаводської районної у м. Чернігові ради № 53 від 10.03.2020 (№ 732/2059 а.170) випливає, що заява позивача про нецільове використання відповідачем [PERSON] аліментів не знайшла підтвердження; по третє, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню набуті аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. У справі відсутні докази, що матір-відповідач аліменти, одержані на дитину, як власність цієї дитини, використала не в інтересах дитини, або обернула їх на свою користь. Свідок [PERSON] (із сторони позивача) тільки підтвердив, що син сторін більше року проживає у родині свого батька за адресою: [ADDRESS] , де йому створені сприятливі умови, ніхто його не ображає, відноснии між усіма членами батькової родини доброзичливі. Відповідач відвідує сина нечасто. На думку свідка, на час її візитів до сина відповідач перебуває у стані сп`яніння. Крім бананів, цукерок та кулічика на Пасху, інших матеріальних подарунків дитині не надає. Тягар утримання сина повністю лежить на позивачеві. Свідок [PERSON] (із сторони відповідача) тільки підтвердила час з якого хлопчик став проживати із батьком (січень 2020 року) та ту обставину, що хлопчик занудьгував у селі внаслідок відсутності інтернету та радісно прийняв пропозицію батька, який у той момент відвідав його в селі і запросив проживати у родині батька в Чернігові. Позицію позивача щодо ворожого налаштування проти матері вважає хибною. Стверджує, що протягом 2020 року з коштів, перерахованих як аліменти, відповідач придбала сину мобільний телефон вартістю понад чотири тисячі гривень та зимовий одяг, вартість якого не запам`ятали. Показання обох свідків в сукупності з вище перерахованими обставинами, доказами і правовими нормами не можуть бути підставою для задоволення вимог про повернення позивачу сплачених сум аліментів. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування за вимогою про стягнення сум аліментів у порядку їх повернення, є юридичним обов`язком позивача, який своє право за обраним способом захисту не довів та не обгрунтував законодавчо. Обидві сторони не позбавлені батьківських прав і в силу відсутності у малолітнього достатнього обсягу цивільної дієздатності є розпорядниками його власності, до якої, як згадувалось вище, належать суми отриманих аліментів. Позивачем при пред"явленні позову до суду сплачено судовий збір за однією вимогою (про припинення стягнення аліментів), що на час пред`явлення позову до суду становив суму 840,80 грн, який у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи те, що в правовідносинах щодо стягнення з відповідача аліментів ціна позову не визначалась, позивач звільнений від сплати судового збору та вимогами, що були заявлені в частині стягнення аліментів, які задоволено, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840 грн 80 коп, яка визначаться із суми, що підлягала б сплаті на час пред`явлення позову до суду, а не на момент винесення судового рішення.

Outcome: partial