Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

22.01.2015 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 533,74 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 09.02.2011 року між сторонам укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік, а суму залишку заборгованості за кредитом з визначеним правом банку змінювати кредитний ліміт. Відповідач порушив зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим перед позивачем станом на 30.11.2014р. утворилась заборгованість в розмірі 36533 грн. 74 коп. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Вказала, що 07.04.2014 р. [PERSON] звертався до банку з проханням заблокувати картку у звязку з її крадіжкою. Банк картку заблокував, однак, як виявилося [PERSON] просив заблокувати картку № 5168 7423 1291 1922, а не № 5457 0923 0050 6122, яку у нього було викрадено. Так як відповідач не довів своєї непричетності до зняття готівки зі спірної картки представник просила позов задовольнити та стягнути з відповідача всю суму заборгованості за кредитом, а саме 36 533, 74 грн. Представник відповідача під час розгляду справи вимоги банку не визнав, пояснивши, що на даний час триває досудове розслідування по факту викрадення 07.04.2014 р. у [PERSON] телефону та гаманця, в якому знаходилася картка № 5457 0923 0050 6122. Після повідомлення [PERSON] банку про викрадення картки та вимогою її заблокувати, банк мав би вчинити всіх необхідних дій для блокування всіх карток відповідача привязаних до рахунку останнього. Таких дій банк не вчинив, що потягло за собою зняття зловмисником коштів. Посилаючись на Постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.05.2015 року та Правову позицію Верховного Суду України № 6-71цс15 просив відмовити позивачу у стягненні на його користь заборгованості, що виникла після 07.04.2014 року. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд прийшов на наступного висновку. Встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. Так, 09.02.2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір між позивачем та відповідачем становить підписана відповідачем заява, «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» (а.с.11-37). При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, а саме надав відповідачу кредит у розмірі передбаченим договором. Відповідно до Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача (картковий рахунок 5457092300506122 від 14.12.12р.) 14.12.2012 р. кредитний ліміт знижено до 16 000 грн., 13.01.2013р. встановлено кредитний ліміт до 25 000 грн. (а.с.10). Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], 14 квітня 2014 року невідома особа в приміщенні ТРК «Глобал», що по вул. Київській, 77 в м. Житомирі, таємно викрала у відповідача кредитну картку, з якої в подальшому було знято гроші в сумі 23292,50 грн. Про дану обставину [PERSON] 07.04.2014 р. повідомив працівників банку, в результаті чого банком заблоковано картку № 5168 7423 12911922, власником якої є [PERSON] Як вбачається зі змісту заключення службового розслідування від 12.05.2014р. [PERSON] ще має картку за № 5363 5423 0039 6117, з якої 07-08 квітня проведено зняття грошових коштів в розмірі 21 400 грн. В подальшому було встановлено, що зняття коштів проводилося клієнтом банку [PERSON], який внесений до списку клієнтів, які мають обмежений доступ в банківському обслуговуванні зі статусом 1-2 (раніше судимий) (а.с.89-90). З копії постанови про закриття кримінального провадження від 03 листопада 2014 року слідчого СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області [PERSON] вбачається, що проведеними слідчими діями та розшуковими заходами встановлено, що [PERSON] перебував в приміщенні ТРК «Глобал», що по вул. Київській, 77 в м. Житомирі, де він втратив гаманець, у якому лежала зарплатна картка із папірцем, на якому був записаний пін-код. З даної картки було знято грошові кошти на суму 27 112 грн. 50 коп., однак у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 КК України, кримінальне провадження було закрито (а.с.65). Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2015 року постанову про закриття кримінального провадження від 03 листопада 2014 року скасовано (а.с.66). З листа прокуратури Житомирської області № М-1554/14 від 28.04.2015 р. вбачається, що слідчим СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області продовжено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014060020001862 від 14.04.2014 за фактом викрадення майна [PERSON] (а.с.88). Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до правової позиції, яку сформулював Верховний Суд України у справі №6-71цс15 від 13.05.2015 і яка є обов"язкою при ухваленні рішень в аналогічних правовідносинах користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Таким чином, оскільки позивачем не доведено вину відповідача у вчиненні дій чи бездіяльністю, яка призвела до втрати, незаконного використання пін-коду або іншої інформації, а кримінальне провадження за його заявою на даний час триває, суд вважає, що з відповідача не може бути стягуто заборгованість по рахунку з 07.04.2014 року. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, суд вважає, що відповідач неналежним чином виконав умови кредитного договору до 07.04.2014 року у зв"язку з чим допустив заборгованість в розмірі 1713 грн. 79 коп. (а.с.5-9) Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В силу вимог ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 1713,79 грн. станом на 07.04.2014 р., з яких: 1705,27 грн. заборгованість за кредитом, 8,52 грн. заборгованість за процентами. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 171, 37 грн.

Outcome: partial