Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

15 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року відповідач визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, за вчинення дрібного хуліганства, а саме - 22 серпня 2017 року в с. Василівка Друга Барвінківського району Харківської області [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, на адресу позивача висловлювався нецензурно. Посилаючись на те, що образливі висловлювання правопорушника щодо його професійної діяльності в присутності інших осіб завдали йому принижень честі, гідності, моральних переживань та душевних страждань, призвели до погіршення здоров'я, просив стягнути з [PERSON] моральну шкоду заподіяну протиправною поведінкою останнього, з урахуванням ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у розмірі 57600 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, пояснив, що 22 серпня 2017 року він дійсно висловлювався на адресу позивача образливо та нецензурно, але після того, як останній безпідставно звинуватив його у вчиненні кримінального правопорушення. Разом з тим, вказав, що його висловлювання не стосувались будь - яким чином колишньої професійної діяльності [PERSON] Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справіBellet v. FranceСуд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). При ухваленні рішення суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року відповідач [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, з накладанням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 51 грн. Згідно зазначеної вище постанови, [PERSON] визнано винним у тому, що 22 серпня 2017 року о 14 годині, він, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння поблизу будинку [ADDRESS], висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON], чим порушив громадський порядок. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи визначені главою 20 Книги другої ЦК України. Зокрема, статтею 275 ЦК передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також проголошує право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Статтями 297, 299 ЦК України закріплено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації. Гідність, честь чи ділова репутація - є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах навколишніх, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, - права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати загальний спосіб захисту (гл. 3 ЦК, ст. ст. 22, 23 ЦК), за яким особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування (ст. 22 ЦК). Збитками є реальні збитки та упущена вигода. Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, в: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст. 23 ЦК). Пунктом 3 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. із змінами та доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 згаданої постанови №4 від 31.03.1995р.). Тобто, умовами виникнення зобов'язання з відшкодування шкоди є: шкода; протиправність поведінки завдавача шкоди; наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди та її результатом - шкодою; вина завдавача шкоди. При відсутності хоча б однієї із вказаних умов, зобов'язання з відшкодування шкоди не виникає. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК). Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. З урахуванням того, що вина відповідача та протиправність його дій встановлені постановою суду, що набрала законної сили, суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях останнього та спричинена неправомірними діями відповідача [PERSON] в громадському місці та в присутності інших осіб. Разом з тим, суду не надані докази, що об'єктивно свідчили б про істотність заподіяної позивачу моральної шкоди і настання внаслідок протиправних дій відповідача суттєвих негативних наслідків для психологічного та фізичного стану. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер і обсяг страждань, яких зазнав [PERSON] у зв'язку із вчиненням правопорушення відносно нього, суд приходить до висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 57600 грн. є надмірною та вважає обґрунтованим визначення відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи і на підставі п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. З урахуванням викладеного, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги немайнового характеру з ціною позову 57 600 грн. у розмірі 27 грн.77 коп. (1000 х 1 600 / 57 600).

Outcome: partial