Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 08.07.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 135/08-Ф. Згідно кредитного договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 07.07.2018 року. В якості забезпечення виконання зобов»язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 08.07.2008 року, предметом якого є нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться в м. Білій Церкві, Київської області по вулиці Чапаєва, 21. Позивач вважає, шо вказані договори були укладені в порушення вимог чинного законодавства, в зв»язку з чим він звернувся до суду та просив суд визнати недійсними вказані кредитний договір та договір іпотеки, укладений між сторонами. Позивач в відкрите судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду свого представника, яка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. В подальшому представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила суд визнати недійсним кредитний договір № 135/08-Ф, укладений 08 липня 2008 року між позивачем та відповідачем, з моменту укладення; визнати недійсним договір іпотеки від 08.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], укладений між позивачем та відповідачем, з моменту укладення. Позовні вимоги в судовому засіданні представник позивача підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав до суду письмові заперечення на позов, в яких просив відмовити в задоволенні позову. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та письмові пояснення на позов. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновків, які мотивує наступним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 08 липня 2008 року між ним та АТ „Індустріально-Експортний Банк, який в подальшому змінив своє найменування з АТ „Індустріально-Експортний Банк на ПАТ „Креді [PERSON] було укладено кредитний договір №135/08-Ф. Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 25 000,00 (двадцять пять тисяч доларів США,00 центів) в порядку і на умовах, визначених цим договором. Згідно п.1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: на будівництво та ремонт будинку. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,0 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється із розрахунку 360 днів у році. Банк надав кредит позичальнику строком з 08 липня 2008 року по 07 липня 2018 року. В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між позивачем та банком було укладено договір іпотеки від 08.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON]. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка , що передаються в іпотеку та знаходяться в місті Біла Церква, Київської області по вул.Чапаєва, 21. Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту відбувається згідно графіку погашення. Позивач вказує на те, що кредитний договір та додатки до нього укладені з порушенням вимог чинного законодавства, а саме з порушенням положень ст.ст. 203, 215 ЦК України та положень ч.ч. 2, 4 ст. 11, ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір, з моменту укладення та визнати недійсним договір іпотеки від 08.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], укладений між відповідачем та громадянином [PERSON], з моменту укладення. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву, в якій уточнила підстави позову [PERSON] та вказала на те, що кредитний договір та додатки до кредитного договору, укладені між сторонами мають бути визнані недійсними, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказані правочини укладені з порушеннями вимог ч.ч. 2, 4 ст. 11, ст.ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808. При цьому, представник позивача послалася на те, що відповідачем не було проведено переддоговірної роботи з позивачем у відповідності до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, а саме перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив позивача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банк під час укладення кредитного договору не попередив письмово позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Позивач в позовній заяві та представник позивача в уточненій позовній заяві та в судовому засіданні вказували на те, що оскільки відповідач не провів переддоговірну роботу та не надав позивачу всю необхідну інформацію перед укладенням кредитного договору, то це вплинуло на прийняття ним рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення позивачем вищевказаного спірного договору на невигідних для нього умовах. Зокрема, відповідно до розділу 3 п.3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів [PERSON] банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до п. 3.3 Правил, банки зобовязані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням з погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. В звязку з тим, що позивач не має достатніх знань у галузі бухгалтерського та фінансового обліку, він звернувся до судового експерта. Висновком № 81 експертного економічного дослідження від 09.02.2016 року встановлено, що абсолютне значення подорожчання кредиту становить 24 058,93 доларів США, а не 45100,44 грн. як повідомив його банк при укладенні договору. Представник позивача в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги позивача. Представник відповідача позов не визнав та в запереченнях та письмових поясненнях заперечував проти його задоволення та вказував на те, що на момент укладення між сторонами кредитного договору № 135/05-Ф від 08.07.2008 року, сторонами підписувався кредитний договір та додаток № 1 та додаток № 2 до кредитного договору. Саме в цих документах було визначено всі основні положення того на яких умовах укладається кредитний договір. Зокрема в додатку № 2 до кредитного договору № 135/05-Ф від 08.07.2008 року було передбачено: орієнтовну сукупну вартість кредиту; порядок обчислення та сплати процентної винагороди; порядок обчислення та сплати комісійної винагороди; додаткові платежі на користь третіх осіб; абсолютне значення подорожчання кредиту; процент подорожчання кредиту; реальна процентна ставка, відсотки річних. Також, представник відповідача посилався на те, що позивач [PERSON] у приміщенні банку власноручно заповнював „Анкету на отримання кредиту. Саме з даним документом позивач звертався за власним бажанням до банку, та просив розглянути варіант видачі йому кредиту, що безпосередньо підтверджує й факт того, що це було його власне волевиявлення і він мав достатньо часу щоб передумати та не підписувати сам кредитний договір. Представник відповідача послався на те, що ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки зміна курсу гривні до долара США є загально відомим фактом, то позивач, укладаючи договір на таких умовах, та беручи на себе зобовязання погашати кредит у сумах, визначених в доларах США розумів, що валютні ризики матиме нести він, а не банк, який надав йому кредит в іноземній валюті. Представник відповідача вказував на те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, а також представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказав на те, що позивачем пропущено строки позовної давності при подачі даного позову до суду. Представник відповідача, також, надав до суду копію заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/6570/15-ц, 2/357/2540/15 від 13.07.2015 року за позовом ПАТ «Креді [PERSON]» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким було задоволено позовні вимоги банку та стягнуто в рахунок погашення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 15211,48 доларів США та 4202,98 грн.. Вказане рішення суду набрало законної сили. Як зазначено вище в даному рішенні, судом встановлено, що 08 липня 2008 року між позивачем та відповідачем АТ „Індустріально-Експортний Банк , який в подальшому змінив своє найменування з АТ „Індустріально-Експортний Банк на ПАТ „Креді [PERSON] було укладено кредитний договір № 135/08-Ф. Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 25 000,00 (двадцять пять тисяч доларів США,00 центів) в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,0 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється із розрахунку 360 днів у році (пункт 1.3.1 кредитного договору). Банк надав кредит строком з 08 липня 2008 року по 07 липня 2018 року(пункт 1.1. кредитного договору). В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між позивачем та банком укладено договір іпотеки від 08.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 4266, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON]. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно житловий будинок та земельна ділянка, що передаються в іпотеку і знаходяться в місті Біла Церква, Київської області по вул.Чапаєва, 21. Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту відбувається згідно додатку № 1 - графіку погашення суми кредиту до кредитного договору № 135/08-Ф від 08.07.2008 року. Додатком № 2 до кредитного договору № 135/08-Ф від 08.07.2008 року передбачена сума кредиту у валюті кредиту - 25 000,00 доларів США, строк кредиту 120 місяців, процентна ставка 15,0 % річних, комісійна винагорода 100 грн., супутні послуги, а саме: оцінка нерухомості 600,00 грн., нотаріальне посвідчення договору іпотеки 200,00 грн., внесення предмета іпотеки до Державного реєстру іпотеки 200,00 грн., страхування нерухомості 1600,50 грн., титульне страхування 0,00 грн., збір до Пенсійного фонду 485,00 грн., абсолютне значення подорожчання кредиту 45100,44 грн., процент подорожчання кредиту, 42,60%, реальна процентна ставка 16,09% річних. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК на момент вчинення правочину. В статті ст. 627 ЦК України, зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів", який, враховуючи суб'єктний склад учасників правочину в даному випадку, - є спеціальним законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Отже відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Дана норма кореспондує із ст.ст. 11, 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що визначають аналогічний обов'язок кредитора. Стаття 19 цього Закону встановлює, що захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг. Згідно ст. 56 Закону України "Про банки та банківську діяльність", клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку, в тому чмслі і інформації щодо ціни банківських послуг. В пункті 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зазначено, що договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. З метою виконання фінансовими установами вимог Закону України "Про захист прав споживачів", 10.05.2007 року Постановою Правління [PERSON] банку України №168 було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказана постанова була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808. Згідно п. 1.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.3 вищевказаних Правил, банки зобов'язані забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів. Згідно п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які пов»язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб -страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів щодо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів [PERSON] банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). В додатку до вищезазначених Правил міститься Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки. Відповідно до п. 3.2 вищевказаних Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] України своїми листами від 19.01.2006 року № 18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», та від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та про можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит з фізичними особами, які не є суб»єктами підприємницької діяльності, що обумовлені нормами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що у разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Разом з тим, відповідач не надав суду доказів проведення ним переддоговірної роботи з позивачем у відповідності до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808. Надана до суду копія анкети на отримання кредиту містить інформацію, яка ідентифікує особу-позичальника [PERSON], місце його роботи, розмір його та його сімї місячного доходу та витрат, активи сімї. Копія заявки на отримання кредиту, також, містить відомості про суму кредиту та джерела погашення. Тобто, зазначені документи не підтверджують факту надання [PERSON] всієї необхідної інформації з боку банку про умови кредитування, надання якої передбачено законодавством. Суд критично оцінює посилання представника відповідача про те, що саме у кредитному договорі міститься вся інформація, яку банк зобовязаний був надати позивачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, а також про те, що позичальник отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору, оскільки вказана кредитна угода не містить вказаної інформації. Судом встановлено, що на момент звернення позивача до відповідача з проханням видачі споживчого кредиту та перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідач відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов»язаннями споживача; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Натомість, як вбачається з додатку № 2 до кредитного договору, банк повідомив позичальника про те, що абсолютне значення подорожчання кредиту складає 45100,44 грн, що є таким, що не відповідає дійсності. Згідно із проведеним розрахунком, який викладений у висновку № 81 експерного економічного дослідження від 09.02.2016 року, який проведений СП „Західно-український експертно-консультативний центр судовим експертом [PERSON], абсолютне значення подорожчання кредиту складає 24 058,93 доларів США. Тобто під час укладення кредитного договору, відповідач повідомив позивачу неправдиву інформацію стосовно умов кредитування. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідно до п. 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Як визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради ЄР від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів, важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Судом встановлено, що згідно п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, під час укладення кредитного договору відповідачем не було попереджено споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Згідно інформаційного листа Верховного Суду України від 01.02.2013 року "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів" (2009 - 2012 рр.), вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України "Про захист прав споживачів" містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є непроведення відповідачем визначеної ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808 переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем вищевказаного кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах. Представник відповідача в письмових поясненнях навіть не пояснив, чому у додатку № 2 до кредитного договору абсолютне значення подорожчання кредиту зазначено у гривні у розмірі 45100,44 грн., а не у валюті кредиту, адже кредит видавався саме в доларах США. Тому, суд критично оцінює пояснення представника відповідача, оскільки невідповідності є істотними та не на користь споживача. Суд вважає, що посилання представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач зазначає, що у листопаді 2015 року він звернувся до АО «Дудник, Поліщук, [PERSON] та партнери» з проханням розяснити йому умови кредитного договору і 01.12.2015 року позивач отримав письмову консультацію, тобто саме з 01.12.2015 року позивачу стало відомо про те, що під час укладення кредитного договору від 08.07.2008 року відповідачем було порушено вимоги ч.ч. 2,4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також позивача не було повідомлено про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Наведене підтверджується поясненнями представника позивача, а також письмовою консультацією адвоката адвокатського обєднання «Дудник, Поліщук, [PERSON] та партнери» [PERSON]. Крім того, згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що на момент укладення між сторонами спірного договору та додатків до кредитного договору відповідачем не було порушено законодавство на яке вказував позивач і вказаний договір та додатки є законними, бо вони були укладені відповідно до норм чинного на той час законодавства України, оскільки наведене спростовується вищевикладеними у рішенні суду доказами. Відповідач суду не надав належних та безспірних доказів на підтвердження вказаних заперечень, згідно до ст. 60 ЦПК України. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що [PERSON] виконував взяті на себе зобов'язання, а отже цим погодився з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що на даний час наявне рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13.07.2015 року, ухвалене по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Креді [PERSON]», яким було задоволено позовні вимоги банку та стягнуто в рахунок погашення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 15211,48 доларів США та 4202,98 грн. та вказане рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області набрало законної сили. Суд вважає, що вказані заперечення є безпідставними, оскільки чинним законодавством не встановлено обмежень щодо визнання кредитного договору недійсним у випадку, якщо набрало законної сили рішення про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. Крім того, представник відповідача в письмових поясненнях вказує на те, що висновок № 81 експертного економічного дослідження від 09.02.2016 року, поданий до суду позивачем є неналежним доказом. Однак, суд вважає, що позивачем та представником позивача вказаний висновок як доказ подано відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України, в якій зазначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов»язані подати усі наявні у них докази до початку розгляду справи по суті. Висновок № 81 експертного економічного дослідження від 09.02.2016 року подано до початку розгляду справи по суті. Самим же відповідачем та представником відповідача не подано до суду належних та допустимих доказів на спростування доводів вказаного висновку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору за кожну вимогу немайнового характеру в сумі 487,20 грн., а разом 974,40 грн., згідно ставок судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка була чинною на час звернення позивача до суду з вказаним позовом, що відповідає вимогам ст.ст. 79, 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved