Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просить визнати недійсною довіреність від 9 травня 2005 року, відповідно до якої [PERSON] уповноважувала [PERSON] на вчинення дій (посвідчена приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Тамарою Олександрівною та зареєстрвана за № 21/53); визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 6 жовтня 2005 року між [PERSON] , в інтересах якої діяв [PERSON] , та [PERSON] (посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук Вірою Яківною та зареєстрований в реєстрі за № 4030); витребувати в [PERSON] у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування вимог посилається на те, що на момент посвідчення довіреності від 09.05.2005р. не була документована паспортом громадянки України у зв`язку з виїздом на постійне проживання за кордон та не знаходилась в Україні, підпис та рукописний текст у вказаній довіреності вчиненій від її імені іншою особою, також у довіреності вказані відомості про її проживання на території Звенигородського району, які не відповідають дійсності. В зв`язку з тим, що доручення на продаж належного їй спірного нерухомого майна не надавала, вибуття вказаного майна з її права власності відбулось без законних підстав. Позивач та її представник адвокат Самофал В.І. в судовому засідання позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] , її представник адвокат Капітоненко А.Ю. у запереченнях на позовну заяву позовні вимоги не визнали, просила відмовити у їх задоволенні в частині витребування квартири з тих мотивів, що події, викладені у позовній заяві їй не відомі, так як спірна квартира була нею набута на законних підставах із дотриманням форми правочину та нотаріальним її посвідченням. Дійсність оспорюваної довіреності неодноразово визнавалася як нотаріусами, які засвідчували законність вчинюваних правочинів, так і результатом досудового розслідування кримінального провадження. Щодо твердження позивача про те, що спірна квартира вибула із володіння шляхом обману та шахрайських дій, що були вчинені її сином - [PERSON] , відповідачка вказує, про такий злочин позивачем було повідомлено до правоохоронних органів 29.08.2014, до ЄРДР даний факт був внесений за №1201425004000355 від 06.09.2014 та за результатами перевірки факту злочину встановлено не було, тому кримінальне провадження було закрите 21.08.2015. Крім того, дійсність довіреності від імені позивача підтверджується посвідченням приватним нотаріусом Федоровою Т.О. договору купівлі-продажу, наступний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Міняйло І.Й., остаточний договір міни посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О. Враховуючи відсутність обвинувального вироку, який би вказував на особу, що незаконно заволоділа майном позивача та належне проведення всіх правочинів при переході права власності на спірне майно, доводи вказані у позовній заяві не мають жодного підгрунтя, вказаний позов складений з метою незаконного заволодіння позивачем нерухомістю, яку відповідач набула у встановленому законом порядку та за реальну ціну. Таким чином, відповідач є добросовісним набувачем, придбав майно за реальні кошти, з володіння позивача спірна квартира вибула з власної волі, надавши довіреність, дійсність якої підтверджена нотаріусом, своєму сину, який вказане майно продав та отримав за продаж грошові кошти, отже, позивач як особа, що уповноважила повіреного на здійснення такої дії, отримала кошти за відчужене майно. Відповідачі [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник органу опіки і піклувнаня Барабанщикова О.А. підтримала заперечення відповідачки [PERSON] по суті заявлених позовних вимог про витребування квартири, в якій проживає відповідачка з неповнолітньою дитиною. Суд, вислухавши сторони та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2000, виданого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Грабовою І.П., набула у власність квартиру [ADDRESS] . Після оформлення спадкових прав у 2000 році позивачка з чоловіком та меншим сином виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, що підтверджується закордонним паспортом, в якому містяться відмітки щодо виїзду на постійне місце проживання та перетин кордону України 21.09.2000. Повернувшись у 2014 році в Україну, позивачка дізналася про те, що вже не є власником вищевказаної квартири, у зв"язку з чим звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення невідомими особами шахрайський дій щодо заволодіння її квартирою, що підтверджується талоном-повідомленням №002377. В подальшому, листом Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 16.06.2017 №9047/46/03-2017 її повідомлено про те, що кримінальне провадження 1201425004000355 від 06.09.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, 21.08.2015 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України, при цьому позивачу не було надано копії постанови про закриття кримінального провадження, а тому вона змушена була звернутись до адвоката. 29.06.2017 адвокат Самофал В.І. звернувся до КП "ЧООБТІ" із адвокатським запитом №1 та згідно відповіді КП "ЧООБТІ" від 03.07.2017 №354 направлено адвокату завірену копію договору купівлі-продажу №4030 від 06.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округуФіщуком В.Я., на підставі якого право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.06.2017 №90659155 належну позивачу квартиру 30.12.2009 згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І .П . придбала [PERSON] , в подальшому на підставі договору міни №559 від 26.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. власником квартири [ADDRESS] стала [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу №4030 від 06.10.2005 сторонами договору є гр. [PERSON] , прож.в [ADDRESS] , що діє від імені [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , по її довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 за р.№2153 та [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , прож. в [ADDRESS] . Позивачка вказує, що не надавала [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 за р.№2153, оскільки в цей час перебувала поза межами території України та в неї був відсутній паспорт громадянина України у зв`язку з тим, що вона його здала при отриманні дозволу для виїзду на постійне місце проживання за кордон. Наміру продавати чи іншим чином розпорядитися вказаною квартирою позивачки не було. 30.07.2004, перебуваючи в Ізраїлі, позивач надала довіреність [PERSON] на вчинення дій щодо його реєстрації місця проживання в належній їй квартирі та користування нею з правом проживання, однак в даній довіреності не було уповноважено його чи іншу особу на продаж квартири, у зв"язку з чим спірна квартира вибула з її власності поза її волею у незаконний спосіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно зі ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За змістом ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202 Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Стаття 244 Цивільного кодексу України визначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (Глава 3 ч.ч. 1,2), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Зазначена стаття визначає основоположні правила щодо встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, що є обов`язковою умовою вчинення всіх без винятку нотаріальних дій. Так, відповідно до вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Встановлення особи, при вчиненні нотаріальної дії означає необхідність впевнитись, що до нотаріуса дійсно звернулася та особа, яка зазначена в паспортному чи іншому документі, поданому нею нотаріусу. Процедура встановлення особи передбачає ознайомлення нотаріуса з відповідними документами в присутності осіб, які беруть участь у вчиненні нотаріальних дій, та надання їм правової оцінки щодо відповідності вимогам чинного законодавства. Вимоги до посвідчення довіреностей встановлені Главою 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5. Так, відповідно до п. 2 Глави 4 зазначеного Порядку, у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Довіреність від імені кількох осіб може бути посвідчена на вчинення юридичних дій для досягнення спільної мети. У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, що видаються на вчинення правочинів щодо розпорядження майном, також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя (податковий номер). У довіреностях, виданих на ім`я адвокатів, можуть зазначатися їх статус та членство в адвокатському об`єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об`єднання). Статтями 77, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ухвалою суду від 28.09.2017 витребувано судом з Черкаського обласного державного нотаріального архіву оригінал довіреності, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. 09.09.2005р за реєстром №2153, копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. 06.10.2005 за реєстром №4030. З довіреності від 09.09.2005р за р. №2153 вбачається, що [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , ІДН [NUMBER] цією довіреністю уповноважила [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , продати за ціну та на умовах на його розсуд належну їй квартиру [ADDRESS] . Для цього [PERSON] надала йому право права щодо відчуження вказаної квартири, в тому числі одержати дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєструвати його в бюро технічної інвентаризації, одержати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на вказану квартиру, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження, підписати договір купівлі-продажу, одержувати гроші, розписуватися за неї в одержанні документів та інше. Крім цього, вказано, що 09 вересня 2005 року ця довіреність посвідчена Федоровою Т.О., приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу. Довіреність підписана [PERSON] у присутності нотаріуса. Сосбу її встановлено, дієздатність її перевірено. Ухвалою суду від 22.03.2018 призначено у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити запитання: чи виконані підписи від імені [PERSON] в примірниках довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. (а.с.93,94) самою [PERSON] чи іншою особою?Проведення експертизи доручити судовим експертам Черкаського відділення КНДІСЕ (м. Черкаси, вул. Небесної сотні, 31/1), Згідно Висновку експертів Черкаського відділення КНДІ судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.11.2018 №959, 1312-1314/18-23, виконаного судовими експертами [PERSON], [PERSON], по першому питанню встановлено, що підписи від імені [PERSON] в графі "ПІДПИС" обох примірників довіреності від 09.09.2005 виконані кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. По другому питанню встановлено, що підпис від імені [PERSON] в першому примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповісти на питання "Чи виконаний підпис від імені [PERSON] в примірнику довіреності від 9 вересня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. (а.с.94) самою [PERSON] чи іншою особою?" не видалося можливим. Отже, суд приходить до висновку проте, що довірителем в довіреності від 9 вересня 2005 року р.№2153, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., яка видана в тому числі на вчинення правочину з розпорядження майном, зокрема на продаж квартири [ADDRESS] , зазначена особа, що не є особою позивача, яка є власником зазначеної квартири, що свідчить про відсутність волевиявлення останньої на посвідчення довіреності від 9 вересня 2005 року р.№2153, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. Крім того, згідно Довідки Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 13.07.2017 [PERSON] , [INFO] , 01 вересня 2000 року у ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області отримала дозвіл на виїзд на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, її паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий 21.06.1998 р. Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області був вилучений і знищений в установленому законом порядку. З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що остання не надавала згоди [PERSON] на видачу довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 за р.№2153, оскільки в цей час перебувала поза межами території України та в неї був відсутній паспорт громадянина України, так як вона його здала при отриманні дозволу для виїзду на постійне місце проживання за кордон, а тому в неї не було наміру продавати чи іншим чином розпорядитися вказаною квартирою. Зазначені вище обставини та докази у їх сукупності підтверджують доводи позивача, про те, що їй не було відомо про існування зазначеної довіреності, довіреність вона не підписувала, тобто було відсутнє її волевиявлення на укладення такого правочину та настання юридичних наслідків обумовлених ним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого укладення договору неможливе. Своє воллевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Згідно частин першої, третьої статті 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оскільки судом встановлена відсутність волевиявлення позивача на видачу довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 за р.№2153, суд вважає, що наявні усі правові підстави для визнання вказаного правочину недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною першою статі 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки судом встановлена недійсність вищевказаної довіреності на розпорядження квартирою [ADDRESS] , яка передувала вчиненню зазначеного договору купівлі-продажу та на підставі якої діяв відповідач [PERSON] від імені [PERSON] під час укладення такого договору, суд приходить до висновку про відсутність волевиявлення останнього на укладення договору купівлі-продажу від 06.10.2005 р.№4030. Позивач в позові зазначив, що зазначеного договору купівлі-продажу вона не підписувала, укладення такого правочину та настання юридичних наслідків обумовлених ним не відповідало її внутрішній волі. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України в постанові №6-165цс13 від 09 квітня 2014 року. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання вказаного правочину - договору купівлі-продажу №4030 від 06.10.2005 недійсним. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, встановивши, що спірний договір, який за формою та змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення). Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Водночас, як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.21 та п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд враховує, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відповідно до правової позиції, викладеної судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у Постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Згідно п.26 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Практика ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність. З урахуванням вищевстановлених обставин, суд дійшов висновку, що власником спірного нерухомого майна є [PERSON] , яке вибуло з її володіння без її волі, станом на день укладення договору купівлі-продажу [PERSON] не була належним власником спірного нерухомого майна і не мала права його відчужувати. За таких обставин, квартира [ADDRESS] має бути витребувана з володіння відповідача [PERSON] , а тому заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Доводи відповідачки та її представника про те, що у позивачки відсутні підстави для пред`явлення віндикаційного позову, безпідставні, так як вищевказаними встановленими судом обставинами підтверджено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачки поза її волею, унаслідок чого вона має право на витребування квартири із чужого незаконного володіння, у тому числі і у добросовісного набувача, виходячи з такого. Позивачка оформлювала довіреність лише 30.07.2004 року, перебуваючи в Ізраїлі про уповноваження [PERSON] на вчинення дій щодо його реєстрації місця проживання в належній їй квартирі та користування нею з правом проживання, без права її відчуження. Крім того, при посвідченні спірної довіреності на продаж квратири від 09.05.2005р. не була документована паспортом громадянки України у зв`язку з виїздом на постійне проживання за кордон та не знаходилась в Україні, підпис та рукописний текст у вказаній довіреності вчиненій від її імені іншою особою, також у довіреності вказані відомості про її проживання на території Звенигородського району, які не відповідають дійсності, такі доводи позивачки відповідачами не спростовані. Суд доходить висновку, що оскільки позивачка спірні правочини не укладала, наміру на відчуження належного їй нерухомого майна не мала, тому з володіння позивачки спірна квартира, яка належала їй на праві власності, вибула поза її волею, унаслідок чого вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідачки [PERSON] . Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12, Верховного Суду у постанові від від 18 лютого 2019 року у справі № 641/2529/17-ц, 11 лютого 2019 року у справі 761/1989/14-ц . Що стосується посилання на те, що позбавлення права власності відповідачки [PERSON] суттєво порушить її права на користування спірною квартитою для проживання з неповнолітньою дитиною, суд виходить з того, що законом у рівній мірі захищаються право власності усіх суб`єктів цивільних правовідносин та обмеження у праві власності одних за рахунок захисту інших без законних підстав не допускається. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України і покладає судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку із задоволенням позову, за подання якого позивачем сплачений судовий збір у загальному розмірі 1920 гривень, відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920 грн, по 480 грн. з кожного. На підставі викладеного і

Outcome: approved