Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 100% частки корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Євген» вартість якої становить 257400 гривень, зняти арешт та заборону на відчуження\~з 100% частки корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Євген» вартість якої становить 257400 гривень накладених постановою від 24.09.2014 року Галицьким відділом ДВС Львівського міського управління юстиції на майно відповідача (боржника\~\~-\~\~[PERSON]) у межах виконавчого провадження №44831119 шляхом виключення даного майна\~\~з-під арешту та заборони на його відчуження. Позивач, в ході розгляду справи, доповнив позовні вимоги та просить зняти арешт та заборону на відчуження\~з 75% частки корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю - Спільного Українсько-Кіпрського Підприємства «Лео Порто» вартість якої становить 277\~500 накладених постановою від 24.09.2014 року Галицьким відділом ДВС Львівського міського управління юстиції на майно відповідача (боржника\~\~-\~\~[PERSON]) у межах виконавчого провадження №44831119 шляхом виключення даного майна\~\~з-під арешту та заборони на його відчуження. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.01.2014 року між учасником ТзОВ «Євген» - [PERSON] був укладений договір № 29/01/14 купівлі продажу частки в статутному капіталі ТзОВ «Євген», відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] частку у статутному капіталі ТзОВ «Євген». Окрім того, 29.01.2016 року між учасником ТзОВ СУКП «Лео Порто» [PERSON] та позивачем укладеного договір № 29/01/14 купівлі продажу частки в статутному капіталі ТзОВ СУКП «Лео Порто», відповідно до якого [PERSON] купив частку в статутному капіталі ТзОВ СУКП «Лео Порто». Постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби ЛМУЮ [PERSON] від 24.09.2014 року у виконавчому провадженні № 44831119 накладено арешт на 100 % частки корпоративних прав ТзОВ «Євген», вартістю 257\~400 грн., що належить [PERSON] Боржником по даному виконавчому провадженні зазначений [PERSON] у звязку з накладенням арешту на належну позивачеві частку, він не має можливості провести реєстрацію змін щодо складу учасників. У судовому засіданні представник позивач позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив розглянути позовні вимоги на розсуд суду. Представник третіх осіб ТзОВ «Євген» та ТзОВ СУКП «ЛеоПорто» в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, позовні вимоги вважає законними та обґрунтованими. Просила позов задовольнити. Представники третіх осіб Управління державної реєстрації Львівської міської ради та Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не зявилися хоча були повідомлені про час та місце слухання справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.01.2014 року між позивачем та відповідачем були укладені два договори № 29/01/14 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТзОВ «Лео Порто» та ТзОВ «Євген», згідно яких Позивач придбав частки в статутному капіталі у даних Товариствах: 75 % частки у ТзОВ - Спільне Українсько-Кіпрське Підприємство «Лео Порто» та 100% частки у статутному капіталі ТзОВ «Євген» /а.с.8/. Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.06.2016 року у справі № 914/764/16, визнано з 29.01.2014р. (день укладення договору № 29/01/14 купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженого відповідальністю - Спільного Українсько-Кіпрського Підприємства «Лео Порто», право власності за Позивачем 75% частки корпоративних прав ТзОВ «Спільного Українсько-Кіпрського Підприємства «Лео Порто» (79019, м. Львів, вул. Пильникарська, 8, ідентифікаційний код 23272089), вартість якої становить 277 500 грн; зобов'язати Товариство з обмеженого відповідальністю - Спільне Українсько-Кіпрське Підприємство «Лео Порто» (79019, м. Львів, вул. Пильникарська, 8, ідентифікаційний код 23272089) внести зміни до статуту в частині складу засновників (учасників) та розмірів їх часток /а.с. 22-26/. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 року у справі №914/764/16 рішення Господарського суду Львівської області від 02.06.2016 року залишено без змін /а.с. 27-30/. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторони визнають що проведений повний розрахунок за придбані частки у статутному капіталі ТзОВ - Спільне Українсько-Кіпрське Підприємство «Лео Порто» та ТзОВ «Євген». Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також Судом встановлено що позивач набув права власності на частку у ТзОВ «Євген» 29.01.2014 (п. 9 Договору № 29/01/14 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТзОВ «Євген»). Дані положення договору узгоджуються з приписами ч.1 ст. 363 ЦК України. Постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] від 24.09.2014 року у виконавчому провадженні №44831119 накладено арешт на належну Позивачу частку: 100% частки корпоративних прав ТзОВ «Євген» вартість якої становить 257400 грн. та 75% частки корпоративних прав ТзОВ - Спільного Українсько-Кіпрського Підприємства «Лео Порто» (79019, м. Львів, вул. Пильникарська, 8, ідентифікаційний код 23272089), вартість якої становить 277 500 грн., боржником зазначений [PERSON] Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1\~ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. На підставі ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог\~статті 392 ЦК України\~власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це майно оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до статті 10 Закону України «Про господарські товариства» та статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 147 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Отже, обєктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обовязків, повязаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість\~ голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати\~ у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. Суд погоджується з доводами позивача, що спір не є корпоративним та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства так як розглядається спір між теперішнім та попереднім учасником товариства та відсутній спір між учасником та товариством щодо створення, діяльності, управління та припинення діяльності такого Товариства. \~Згідно\~ статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~ особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Приписами ч.4 та ч.5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Крім того, судом враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.\~55,\~124 Конституції\~\~України\~\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту,\~не заборонений законом. При цьому при задоволенні вказаних позовних вимог та оцінці належності обраних способів захисту враховано, що визначення можливої ефективності такого способу з точки зору\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15.11.96. у справі " Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "[PERSON] проти України" від 05.04.05. (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Так, норми\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~передбачають, зокрема, такі способи захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі, інші способи, передбачені законом. Відповідно до ч. 2\~ст 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений договором чи законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Статтею 212 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до\~статті 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~ Відповідно до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі\~статтею 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved