Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У березні 2015 року заступник прокурора Чернігівської області в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між зазначеними сторонами 05 березня 2013, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 377, про визнання за [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову. В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, про задоволення позову. Мотивація апеляційної скарги зводиться до того, що судом першої інстанції було розглянуто справу однобічно, не надано правової оцінки доказам, які свідчать про наявність домовленості між сторонами про здійснення догляду за нею після укладення договору дарування квартири, та відповідно про підставність заявленого позову, через що рішення суду не є законним та обґрунтованим. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, виходячи з наступного. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні прокурором, ні позивачем не було надано суду достатньо доказів на підтвердження позиції позивача про допущення нею помилки відносно природи укладеного правочину, прав та обов"язків сторін. З наведеним висновком суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки, в порушення положень ст.212, 213 ЦПК України, зазначений висновок не ґрунтується на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи та наявних у ній доказах. Зокрема, в матеріалах справи містяться документи, з яких встановлено, що [PERSON] є людиною похилого віку, на час укладення договору дарування квартири досягла віку 85 років, мала інвалідність 2 групи по зору безстроково, мала знижену рухову активність, потребувала соціальної допомоги вдома та обслуговування, оскільки не мала будь-яких родичів, зобов'язаних її утримувати. У зв"язку з наведеними обставинами, за її заявою, з 04 листопада 1996 року її було зараховано на безоплатній основі на надомне обслуговування відділенням соціальної допомоги вдома Деснянським територіальним центром соціальної допомоги одиноким пенсіонерам та інвалідам, як одиноку пенсіонерку, яке здійснювалось працівниками центру до 05 березня 2013 року. 05 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Амбарновою Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 377 (а.с.5-7). Після укладення договору дарування, 06 березня 2013 року [PERSON] звернулась до Територіального центру соціального обслуговування Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявою про зняття її з обслуговування з наведеної дати, оскільки подальший догляд за нею здійснюватиме знайома [PERSON] На підставі вказаної заяви позивача наказом по Територіальному центру соціального обслуговування Деснянської районної у м. Чернігові ради № 131-сп від 06.03.2013 року соціальне обслуговування [PERSON] було припинено ( а.с.19, 20). З показань свідків встановлено, що з лютого 2013 року стан здоров'я [PERSON] погіршився , внаслідок чого вона не могла пересуватись, самостійно себе обслуговувати і в цей період часу цілодобовий догляд за нею протягом двох тижнів здійснювала матір відповідача - [PERSON] Наведені вище обставини у сукупності свідчать про те, що укладаючи договір дарування квартири , єдиного наявного у неї житла, позивач в силу похилого віку, стану здоров'я та склавшихся обставин, допустилась помилки щодо природи договору, прав і обов"язків сторін, вважаючи, що сім'я відповідача має і надалі здійснювати за нею догляд, чого фактично не відбулося. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недостатність підстав для задоволення позову не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить приписам ч. 1, 3 ст. 203, ч.1 ст. 229 ЦК України, на підставі яких правочин, вчинений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, за рішенням суду визнається недійсним. Посилання суду першої інстанції на те, що позивач являлась ініціатором укладення договору, повідомляла про дарування квартири відповідачеві іншим особам, отримала від нотаріуса до укладення договору роз"яснення щодо суті договору та наслідків його вчинення та є освіченою людиною, як на підстави, що зумовлюють відмову в задоволенні позову, на переконання апеляційного суду, за вищенаведених обставин, не є правомірними, оскільки вони зроблені односторонньо, без повного з"ясування та оцінки в сукупності всіх обставин та доказів у справі. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги в частині визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки згідно Закону України „Про нотаріат", п.7.6., 7.7. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі одержання судового рішення про визнання нотаріально посвідченого договору недійсним, нотаріус має проставити про це відмітку на примірнику договору, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та правовстановлюючий документ повернути відчужувану майна. Оскільки наведена процедура передбачає зворотнє отримання відчужувачем документів на спірне майно, підстави для визнання права власності на вказане майно за позивачем відсутні. В силу положень ч.1 ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в сумі 365 (триста шістдесят п'ять) грн 40 коп. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Outcome: approved