Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: До [PERSON], у якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.08.2011 р., що укладений між ліквідатором ФОП До [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], посвідчений ПН ХМНО [PERSON] та зареєстрований у реєстрі під №2244; витребувати у відповідача нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-14, 16-19, 1, 2. 3. 4 в літ "Г-2", загальною площею 208,5 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та повернути його у власність До [PERSON], шляхом визнання права власності на вказане майно. В обґрунтування позову зазначив, що 09.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (перейменованого в Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та До [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду № 711, згідно якого Кредитор, на підставі цієї Генеральної кредитної угоди, зобов'язався надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї Генеральної угоди. В рамках Генеральної угоди між позивачем та позичальником було укладено: 1) Кредитний договір №010-2/07/1-1117-07 від 17 жовтня 2007 року; 2) Кредитний договір № 010-2/07-01-0720-08 від 05 вересня 2008 року. На забезпечення виконання зобов'язань 17.10.2007 року між позивачем та Позичальником було укладено Договір іпотеки № 711/1-07, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого позичальник передав позивачу в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-14, 16-19, І, II. III. IV в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Постановою Господарського суду Харківської області від 03.02.2011 р. ФОП До [PERSON] була визнана банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. 04.12.2013 року Постановою Харківського апеляційного господарського суду провадження у справі № Б-50/279-10 про визнання банкрутом ФОП До [PERSON] припинено. Підстава припинення - безпідставність порушення. Постановою від 06.02.2014 р. Вищого господарського суду України рішення апеляційної інстанції від 04.12.2013 про припинення провадження у справі № Б-50/279-10 про визнання банкрутом ФОП До [PERSON] залишено без змін. Вважає, що у зв'язку з цим були порушені права банку, а відтак, відповідно до ст. 215 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», має право на звернення до суду з відповідним позовом. Також вказав, що згідно з положеннями ст. 3, 12,17 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 586 ЦК України, позичальник, що є третьою стороною у справі, не мав права без згоди заставодавця, тобто позивача, відчужчувати спірне майно, що було предметом застави. Усупереч вказаним положенням закону та договору іпотеки До [PERSON] відчужила майно, яке перебувало в іпотеці банку, зняла обтяження які, на час відчуження, були зареєстровані відповідно до закону в реєстрі обтяжень, не повідомила про це заставодержателя (іпотекодержателя) та не отримувала його згоди. Оскільки спірне майно відчужено без згоди іпотекодержателя, що є порушенням вимог чинного законодавства. Представник позивача Варданян А.В., що брав участь у судових засіданнях 28.11.2014 року, 25.12.2014 року, до суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Від представника за довіреністю [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи, оскільки представник Варданян А.В., який є обізнаним у даній справі, перебуває на лікарняному, а всі інші представники банку будуть зайняті у інших засіданнях. Однак, представник [PERSON] суду доказів того, що представник Варданян А.В. перебуває на лікарняному не надав, як само і не надав доказів що саме всі представники банку під час розгляду вказаної цивільної справи будуть приймати участь у розгляді інших справ, тоді як позивач є юридичною особою. Таким чином, суду не надано доказів поважності неприбуття представника позивача. Згідно до ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. На підставі вказаного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Третя особа до суду не з'явилася, про дату, час та місце розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. 09.11.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (перейменованого в Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та До [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду № 711, а також додаткові угоди до неї, згідно якого Кредитор, на підставі цієї Генеральної кредитної угоди, зобов'язався надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї Генеральної угоди. В рамках Генеральної угоди між позивачем та позичальником було укладено: 1) Кредитний договір №010-2/07/1-1117-07 від 17 жовтня 2007 року; 2) Кредитний договір № 010-2/07-01-0720-08 від 05 вересня 2008 року. Згідно до Кредитного договору №010-2/07/1-1117-07 від 17 жовтня 2007 року позичальнику кредит у розмірі 713000,00 грн. на споживчі цілі з відсоткової ставкою 12,5% річних та строком повернення до 15.10.2017 року. До вказаного кредитного договору були внесені зміни додатковими договорами №1 від 15.07.2008 року, №2 від 05.09.2008 року, №3 від 19.12.2008 року, №4 від 26.03.2009 року, №5 від 30.03.2010 року, №6 від 31.03.2010 року, №7 від 14.07.2010 року, №8 від 17.09.2010 року. За умовами Кредитного договору № 010-2/07-01-0720-08 від 05 вересня 2008 року позичальнику кредит у розмірі 270000,00 грн. на споживчі цілі з відсоткової ставкою 16,8% річних та строком повернення до 05.09.2018 року. Також, до вказаного кредитного договору були внесені зміни додатковими договорами №1 від 19.12.2008 року, №2 від 26.03.2009 року, №3 від 30.03.2010 року, №4 від 31.03.2010 року, №5 від 14.07.2010 року, №6 від 17.09.2010 року. На забезпечення виконання зобов'язань 17.10.2007 року між позивачем та позичальником До [PERSON] укладено Договір іпотеки № 711/1-07, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого позичальник передав позивачу в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-14, 16-19, І, II. III. IV в літ. «Г-2», загальною площею 208,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Постановою Господарського суду Харківської області від 03.02.2011 р. ФОП До [PERSON] була визнана банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначив ліквідатором - арбітражного керуючого Бережного О.І та зобов'язав його у строк до 03.08.2011р. виконати ліквідаційну процедуру. Судом встановлено, що 30.08.2011 року між ліквідатором банкрута - ФОП До [PERSON] арбітражним керуючим Бережним О.І. (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу. Згідно п. 1.1 цього договору предметом є передача продавцем у власність покупця об'єкта аукціону, а саме, нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-14, 16, І, II. III. IV в літ. «Г-2», загальною площею 204,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 04.12.2013 року постановою Харківського апеляційного господарського суду провадження у справі № Б-50/279-10 про визнання банкрутом ФОП До [PERSON] припинено у зв'язку з безпідставністю порушення. Відповідно до статті 9 Закону України "Про іпотеку" іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку"). Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника, що не заперечувалося сторонами у справі. Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено. В правових позиціях, викладених в постанові Верховного Суду України № 6-58 від 26 червня 2013 року зазначено, що згідно зі статтею 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника ( пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ), при цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника» непередбачено . Крім цього в зазначеній постанові Верховний суд зазначає на вимоги частини другою статті 388 ЦК України, якою передбачено, що майно, не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що вказане судове рішення Верховного Суду України, яке прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції, одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх судів України. Згідно п.8 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється в разі звернення стягнення на майно за зобов»язаннями його як власника. Відповідно до ч.2 статті 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. В судовому засіданні встановлено та позивачем вказаний факт не заперечується у позові, а представником відповідача у судовому засіданні, що спірне майно було відчужене в період ліквідаційної процедури боржника, проте постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.12.2013р. припинено провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON]. Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Крім того, частиною другою статті 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. Така правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові від 26.06.2013р. у справі за № 6-58 цс 13. Згідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова №5), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Пунктом 23 Постанови №5 визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Однак, судом встановлено, що позивач - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не є власником спірного нерухомого майна. Крім того, згідно до п. 30 Постанови №5, застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Вимоги щодо визнання публічних торгів недійсними, а саме аукціону, за результатами якого було продане спірне майно у даній справі не заявлялися. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 Цивільного процесуального кодексу України встановлено визначення належності доказів, а саме, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено визначення допустимості доказів, а саме, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України сторони повинні довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Таким чином немає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та витребування майна. Стосовно застосування строку позовної давності до позовних вимог, заявленого відповідачем та її представником, суд не вбачає підстав для застосування, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав у 2011 році, тобто після винесення господарським судом Харківської області від 03.02.2011 року постанови, яку оскаржив в апеляційному порядку, за результатами розгляду якої Харківським апеляційним господарським судом 04.12.2013 року прийнято постанову про скасування рішення суду першої інстанції та провадження у справі припинено. Відтак, в даній цивільній справі строк позовної давності щодо звернення до суду з відповідним позовом позивачем не сплив. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed