Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позов про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує на те, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому був зареєстрований та проживав [PERSON] , який помер [INFO] Таким чином, [PERSON] належав в цілому житловий будинок [ADDRESS] , як єдиному члену колишнього колгоспного двору. [PERSON] за життя не зареєстрував у встановленому порядку право власності на належний йому житловий будинок. 22 січня 2004 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів йому, однак 27 грудня 2019 року державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори виніс постанову, якою відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] За вказаних обставин позивач звернувся до суду за захистом свого права та просив визнати за ним право власності на спадкове майно. Ухвалою судді від 10 вересня 2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого судового засідання на 29.09.2020 року. У призначене на 29.09.2020 року підготовче засідання позивач не з`явився. Надав суду заяву слухати справу у його відсутність. Позов просив задовольнити в повному обсязі. У призначене на 29.09.2020 року підготовче засідання представник відповідача не з`явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області, вимоги викладені у позові визнали повному обсязі, проти задоволення позову не заперечували. Враховуючи наведене, суд розглянув справу у відсутності сторін в підготовчому судовому засіданні в порядку положень ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відноситься до майна колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , який проживав та був зареєстрований в даному будинку, що підтверджується довідками Носівської міської ради Чернігівського області (а.с. 6, 8). Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року. Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Закон Української РСР "Про власність", який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття "колгоспний двір" і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору. При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, судам належить застосовувати норми, ще регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української РСР "Про власність" не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР "Про власність в СРСР", тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування. На день відкриття спадщини після [PERSON] правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Так, згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 ЦК України). Згідно зі статтею 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до статей 1258, 1261, 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі статтями 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7). На момент смерті [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] , як єдиному члену колгоспного двору. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, яку у встановлений законом строк отримав позивач. Отже, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом, що підтверджується копією дублікату заповіту. Інших спадкоємців, які б претендували на спадщину судом не встановлено (а.с. 9). Державним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Перев`язко Л.М. було роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1296 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановивши, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння по суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Ураховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов у повному обсязі, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що складає 420 грн. 20 коп.

Outcome: approved