Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

08 січня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Українська залізниця", в якому заявлена вимога про стягнення збереженої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 85 051,26 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що він працював з 2009 року у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця». 31 березня 2016 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового та приймав участь в антитерористичній операції. Під час перебування на військовій службі, дружина позивача отримала лист від виробничого підрозділу "Трудівський кар`єр" від 29 червня 2016 року про припинення трудового договору з 04 квітня 2016 року на підставі наказу від 29 червня 2016 року. При цьому виробничий підрозділ посилався на те, що ч.3 ст.119 КЗпП України не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації. Рішенням суду від 18 грудня 2018 року скасований наказ №36/ОС від 29 червня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади сторожа гірничо-дробильного-сортувального цеху з 04 квітня 2016 року у зв"язку з вступом на військову службу за контрактом на підставі ст.36 ч.3 КЗпП України, та стягнуто на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 15 575,04 грн. Наказом від 02 січня 2019 року позивача поновлено на роботі. Суд розглянув справу з винесенням рішення, де він вказував період вимушеного прогулу з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно (місяць звернення до суду), проте повний період вимушеного прогулу в зв"язку з тривалим судовим процесом склав з 04 квітня 2016 року по 01 січня 2019 року. Відповідач відмовляється виплатити йому середню заробіток та заробітну плату, яку повинен був за ним зберегти, посилаючись на попереднє рішення суду та скорочення посади сторожа одразу після його звільнення. Вказані обставини змушують позивача звернутись з позовом до суду. 02 квітня 2019 року позивач надав уточнену позовну заяву, в якій прохав стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року включно в сумі 11 575,26 грн., збережений середній заробіток за період з 04 квітня 2016 року по 31 грудня 2018 року включно в сумі 74 319,66 грн., судові витрати на правничу допомогу в сумі 5400 грн. В судове засідання позивач та його представник не з"явились, надали заяву, в якій прохали розглянути справу за їх відсутності за наявними у справі матеріалами. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника позивача на підставі наявних у суду матеріалів. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив . У зв`язку з цим на підставі ст.ст. 223,280 ЦПК України, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Заперечення відповідача полягають у наступному: - відповідно до ч.1,2,3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Під час проходження працівниками військової служби (у випадках передбачених ст.119 КЗпП України) саме держава гарантує їм достатнє матеріальне, грошове та інше забезпечення, і виплата такого грошового забезпечення здійснюється за рахунок Державного бюджету України, а збереження середнього заробітку за місцем роботи, гарантоване працівникам ст.119 КЗпП України, не передбачає обов`язку роботодавця здійснювати виплату такого середнього заробітку, - рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області № 319/1460/16-ц позов [PERSON] задоволено частково, поновлено на посаді, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15 575,04 грн., проте позивач не скористався своїм правом збільшити розмір позовних вимог і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не більше як за рік. Представник третьої особи - Державної казначейської служби України в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду повідомлений, будь-яких заяв чи клопотань не надавав. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 31 березня 2016 року [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового, строком на три роки ( а.с.9-10). Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Наказом начальника виробничого підрозділу «Трудівський карєр» № 36/ ОС від 29 червня 2016 року [PERSON] було звільнено з посади сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху 04 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості 5 днів. Не погоджують з вказаним наказом про звільнення з роботи, [PERSON] подав до суду позов до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року № 319/1460/16-ц було задоволено частково позовні вимоги [PERSON] , визнано незаконним та скасовано наказ №36/ОС від 29 червня 2016 року начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення позивача з посади сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху 04 квітня 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України, поновлено [PERSON] на посаді сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 квітня 2016 року. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно копії вищезгаданого рішення, було стягнуто з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно в сумі 15 575,04 грн. Наказом начальника виробничого підрозділу "Трудівський кар"єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №01/ОС від 02 січня 2019 року, [PERSON] було поновлено на роботі з 04 квітня 2016 року, та наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в розмірі 15 575,04 грн. ( а.с.11). Наказом начальника виробничого підрозділу "Трудівський кар"єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №09 від 02 січня 2019 року, [PERSON] було увільнено від своїх обов`язків сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху виробничого підрозділу "Трудівський кар"єр" філії "Центр управління промисловістю" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 02 січня 2019 року на період проходження військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. ( а.с.12). Як зазначає позивач в позовній заяві, та не спростовує відповідач у своєму відзові на позовну заяву, виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року, тобто за повний рік, відповідач відмовляється. Як роз`яснено в п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 2 ч. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім передбачених абз.1,2 Порядку) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В абз. 4 вказаного Порядку зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно довідки виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» у лютому 2016 року [PERSON] відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 2573,31 грн., до виплати 1996,03 грн. У березні 2016 року [PERSON] відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 3537,99 грн. , до виплати 2762,95 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата [PERSON] , визначена шляхом ділення заробітної плати за лютий та березень 2016 року (4758,98 грн.) на відпрацьовані за цей період робочі дні (44 дні) становить 108,18 грн. За період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року було 107 робочих днів. Відповідно середня заробітна плата, що підлягає виплаті позивачу, за цей період становить 11 575,26 грн. ( 108,18*107=11575,26). Тобто позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача збережений середній заробіток за період з 04 квітня 2016 року по 31 грудня 2018 року включно в сумі 74 319,66 грн.,суд виходить з наступного. Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу». Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Так, відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідної до цих законів. Частина 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладання контракту) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На даний час частина 3 вказаної статті має наступну редакцію:"За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Частиною 2 ст. 19 вказаного закону встановлено, що державні соціальні гарантії є обов"язковими для всіх державних органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та ст. 1 Закону України "Про оборону України», з моменту оголошення мобілізації настає особливий період, під час якого набирають чинності особливості проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У разі прийняття громадянина на військову службу за контрактом (незалежно від строку, на який його укладено) до Збройних Сил України під час дії особливого періоду, відповідно до вимог чинного законодавства України, за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду. Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Ураховуючи вищезазначене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з 17.03.2014 і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду. Отже, [PERSON] був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і на момент звернення до суду з вказаним позовом контракт діяв, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена. Таким чином, [PERSON] користується гарантіями, передбаченими статтею 119 КЗпП України "Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків", відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. За таких обставин відповідач зобов`язаний був нараховувати виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, прийнятому на військову службу за контрактом, з 04 квітня 2016 року до дня фактичного звільнення за контрактом. Посилання відповідача про виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", і відсутності обов`язку роботодавця здійснювати виплати такого середнього заробітку, не відповідає нормам діючого законодавства. Оскільки з 01 січня 2016 року Законом від 24.12.2015р № 911 "Про внесення змін до законодавчих актів України» було викладено в новій редакції ст. 119 КЗпП України, відбулась зміна фінансування середнього заробітку, який мають зберігати, а отже нараховувати і виплачувати мають роботодавці, тобто було видалено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України. А отже, обов"язок виплати середнього заробітку покладено безпосередньо на підприємства, установи, організації у строки визначені статтею 115 КзпП України. Разом з тим суд вважає за необхідне врахувати і зазначити, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року, позивача [PERSON] було поновлено на роботі з 04 квітня 2016 року та стягнуто з відповідача ПАТ "Українська залізниця" середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно в сумі 15 575,04 грн. Під час розгляду справи № 319/26/19 суд вже дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 03 квітня 2017 року в сумі 11 575,26 грн., тобто з урахуванням рішення суду від 18 грудня 2018 року, за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Стаття 119 КЗпП України гарантує на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Суд дійшов висновку про обов`язок відповідача нараховувати [PERSON] виплати у розмірі середнього заробітку як працівнику, прийнятому на військову службу за контрактом. Проте суд не може погодитись з вимогами позивача, що за порушення трудових прав працівника можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 235 КЗпП України так і за статтею 119 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення збереженого середнього заробітку , а саме стягнення середнього заробітку за період з 04 квітня 2017 року по 31 грудня 2018 року включно . За період з 04 квітня 2017 року по 31 грудня 2018 року було 435 робочих днів. Відповідно збережений середній заробіток, що підлягає виплаті позивачу, за цей період становить 47 058,30 грн. ( 108,18*435= 47058,30). Відповідно до ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем заявлено до відшкодування судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 5400 гривень , що складає 600 гривень - консультація, 2400 гривень складання позову, відповіді, 2400 гривень представництво в суді. Приймаючи до уваги складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом та обсягом наданих послуг, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3 000 грн. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 580 грн. 56 коп. Іншу частину компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial