Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] вернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1019; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. судового збору. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Вони з відповідачем з серпня 2019 року разом не проживають та не ведуть спільного господарства, шлюбних відносин не підтримують, між ними відсутнє порозуміння, любов та повага. Після припинення стосунків з відповідачем, останній не надає жодної допомоги по вихованню дитини, яка потребує постійної уваги та піклування. Відповідач не виконує свої батьківські обов"язки та будь-яких коштів на утримання дитини не дає. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Подальше спільне життя з відповідачем і, відповідно, збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їх дитини. Спір про поділ майна між ними відсутній. Разом з тим, вона самостійно не спроможна повністю забезпечити потреби спільної дочки в одязі, продуктах харчування, лікуванні, засобах гігієни тощо. Відповідач є працездатною особою без жодних фізичних вад. Матеріально не утримує своїх батьків чи родичів, інших малолітніх чи неповнолітніх дітей не має. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідач є діючим фізичною особою - підприємцем з прибутковим видом діяльності (ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування; інша професійна, наукова та технічна діяльність; електромонтажні роботи; обслуговування систем безпеки; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; ремонт обладнання зв`язку). Для належного забезпечення спільній дитині рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, вважає, що відповідач спроможний платити аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн.. 19 січня 2021 року (вх.№3192/21) відповідачем подано заяву, в якій вказав, що позовну вимогу про розірвання шлюбу визнає повністю, а позовну вимогу про стягнення аліментів визнає частково, а саме в розмірі 1500 гривень, що перевищує 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, та із врахуванням того, що за останній рік його підприємницької діяльності він заробив лише 2727 грн.. Аналогічну заяву подано відповідачем 25 січня 2021 року за вх.№4505/21. Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 08 грудня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. Позивач в судове засідання не з"явилася, попередньо подала заяву (вх.№59513/20 від 08.12.2021), в якій просила розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з"явився, згідно поданої попередньо заяви просив судовий розгляд даної справи здійснити без його участі у зв"язку з тим, що у вказаний день не буде мати можливості з"явитись в судове засідання. Окрім того, в даній заяві висловлена позиція щодо позову. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 08 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1019, між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилася дитина, [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №368. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між ними має бути розірваний. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Подружжя тривалий час не підтримують сімейні відносини, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов"язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні "М.С. проти України" повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу "Нойлінґур і Шурук", № 41615/07, § 135, 06.07.2010 року, і "X проти Латвії", заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу "Сахін проти Німеччини", заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII). Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров"я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Так, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" встановлено прожитковий мінімум з розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 грн., з 1 липня - 1859 грн., з 1 грудня - 1921 грн.; для дітей віком від 6 років до 18 років на одну особу становить: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків та Декларації за звітний період вбачається, що за 2020 рік відповідачем отримано дохід в розмірі 2727 грн.. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Усупереч вимогам ст. 81 ЦПК України доказів того, що відповідач отримує дохід, який є достатнім для сплати аліментів у визначеному розмірі на дитину, позивачем не надано. Посилання позивача на те, що відповідач матеріально забезпечений, отримує дохід та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн. не підтверджено належними та допустимими доказами. При вирішенні питання про розмір аліментів суд враховує, що відповідач працездатний, доказів про наявність інших утриманців у відповідача немає. Водночас суд вважає, що розмір аліментів, які позивач просить стягувати з відповідача, є завищеним та необгрунтованим, оскільки розмір витрат на дитину не доведений та не підтверджений жодним належним та допустимим доказом. На підставі встановлених і наведених судом фактів, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та одночасно відповідача, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 184 СК України, приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення аліментів, а саме про доцільність стягнення їх у розмірі 1500 грн. на дитину, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 20 жовтня 2020 року і до досягнення повноліття дитини. Такий розмір аліментів, суд вважає реально можливим для їх сплати. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При наявності у позивача доказів про одержання відповідачем доходів у більшому розмірі, а також документального підтвердження додаткових витрат на особливі потреби дитини, вона не позбавлена у майбутньому заявити вимогу про збільшення розміру аліментів. Також, у свою чергу, при наявності у відповідача доказів щодо погіршення стану його здоров"я, а також документального підтвердження зміни свого матеріального становища, він не позбавлений у майбутньому заявити вимогу про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати на користь позивача у розмірі 840,80 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial