Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позов обґрунтовано тим, що 30.04.2008 року між ПАТ «Електронбанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] укладено кредитний договір № KF48840, згідно якого останній отримав кредит на суму 22 000 доларів США під 12,00% річних. Даний кредитний договір забезпечений договором іпотеки від 30.04.2008 року, що укладений між банком та відповідачем [PERSON], предметом якого є належне останній нерухоме майно, а саме: незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 195,0 м.кв., житловою площею 119,9 м.кв., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Павлова, буд. 1, та земельна ділянка площею 0,0490 га, кадастровий номер 2121255600:00:007:0047, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Павлова, № 1. Боржник своїх зобов'язань за кредитними договорами не виконував належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 15 302,05 доларів США, що еквівалентно 323599,23 грн. Банк надсилав вимоги відповідачам про звільнення предмету іпотеки, однак такі залишилася без реагування. За таких обставин просив суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визначеним ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме продаж майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю, закріпити за позивачем права управителя та виселити відповідачів з будинку, що є предметом іпотеки. Представник позивача в судове засіданні не зявився, згідно поданої заяви справу просить розглянути у його відсутності. Відповідачі в судовому засіданні проти вимог позову заперечували, пояснили, що проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки. Виконати зобовязання за позичальника не мають можливості через відсутність коштів та високим курсом іноземної валюти по відношенню до гривні. Іншого житла в них не має, однак відповідні докази на підтвердження цієї обставини вони суду не подають, оскільки через зайнятість на роботі такі документи не могли отримати у відповідній установі. Встановлено, що 30.04.2008 року між ПАТ «Електронбанк» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] укладено кредитний договір № KF48840, згідно якого останній отримав кредит на суму 22 000 доларів США під 12,00% річних (а.с.5-10,15,16). Даний кредитний договір забезпечений договором іпотеки від 30.04.2008 року, що укладений між банком та відповідачем [PERSON], предметом якого є належне останній нерухоме майно, а саме: незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 195,0 м.кв., житловою площею 119,9 м.кв., що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Павлова, буд. 1, та земельна ділянка площею 0,0490 га, кадастровий номер 2121255600:00:007:0047, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, смт. Королево, вул. Павлова, № 1 (а.с.11-13,14). Боржник своїх зобов'язань за кредитними договорами не виконував належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 15 302,05 доларів США, що еквівалентно 323599,23 грн. та складається з: 12 327,79 доларів США заборгованості по тілу кредиту, 1 248,66 доларів США - заборгованості по відсоткам та 1 725,60 доларів США пені (а.с.4). Правильність такого розрахунку ніким не оспорюється. Банк надсилав вимоги відповідачам про звільнення предмету іпотеки, а також іпотекодавцю про невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, дострокове повернення кредиту, однак такі залишилася без реагування (а.с.17,18,19). Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (надалі [PERSON]) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.1 ст. 41 Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Частиною третьою ст. 36 цього Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38 Закону. В п.п. 17,22 договору іпотеки міститься відповідне застереження щодо можливості продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені. Статтею 34 Закону передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Суд враховує [PERSON] «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі по тексту - [PERSON] №1304-VII). Згідно ч.1 Закону №1304-VII, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В даному випадку суд встановив той факт, що на час ухвалення рішення на виниклі між сторонами правовідносини не поширюється дія вказаного Закону. Кредитний договір, який забезпечено іпотекою укладений в іноземній валюті; площа будинку, яка є предметом іпотеки менше 250 кв.м. (195,0 кв.м.). Після відкриття провадження по справі, судом в порядку ч.3 ст. 122 ЦПК України зроблено запити щодо місця реєстрації відповідачів. Як вбачається з відповіді на ці запити Виноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області іпотекодавець [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO], [PERSON] за адресою с. Хижа, вул. Заставська, 11 Виноградівського району (а.с. 32,33). Таким чином, зареєстрованим місцем проживання відповідачів є зазначені адреси. Поряд з цим, відповідачі, згідно пояснень наданих в судовому засіданні, які узгоджуються з обставинами позову та сторонами не оспорюються, проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки, добровільно звільнити його не бажають. Відповідачами не підтверджено відсутність у них іншого нерухомого майна. При цьому суд неодноразово розяснював відповідачам їх обовязок довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень. Однак, відповідачі не виконали вимоги передбачені ч. 3 ст. 10 ЦПК України та на власний розсуд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, скористались своїми права та обовязками. За встановлених обставин заперечення відповідачів суд не приймає. З приводу вимоги банку про виселення відповідачів суд констатує наступне. Частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду України в своїй постанові №6-39цс15 від 18.03.2015 року, що є обов'язковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). Однак в порядку абзацу другого частини 1 статті 360-7 ЦПК України суд при вирішенні даного спору від зазначеного висновку Верховного Суду України відступає. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як встановлено вище, зареєстроване місце проживання відповідачів на час вирішення спору є відмінним від місця знаходження предмету іпотеки, наявність у відповідачів іншого місця проживання ними не оспорюється. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в [PERSON]», місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесенні позивачем судові витрати по сплаті судового збору становлять 4 853,99 грн. (а.с.1).

Outcome: approved