Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі по тексту ТОВ «ФК «Кредит Капітал») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.08.2018 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №185441, згідно якого [PERSON] отримав кредиту у сумі 5000 грн. зі сплатою процентів за користуванням кредиту та інших платежів та можливих штрафних санкцій. Кредит повинен був бути повернутий до 21.09.2018 року. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі надавши відповідачеві кредит. 20.12.2018 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги згідно якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №185441 від 22.08.2018 року. Відповідач не виконував умови договору належним чином, у зв`язку з чим станом на 07.12.2020 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 13 910 грн., яка складається з 5000 грн. - заборгованість за тілом кредиту;\~ 1150 грн. заборгованість за комісією; 5260 грн. заборгованість за відсотками; 2500 грн. заборгованість по штрафам та пені. Посилаючись на викладене просить суд стягнути відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 13 910 грн. та судові витрати в розмірі 2270 грн. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. В обґрунтування посилається на те, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору. Долучена до позову довідка про ідентифікацію одноразовим ідентифікатором є неналежним доказом та не доводить факту укладення договору в електронній формі. Також не погоджується з розміром заборгованості. Зокрема кредит укладено до 22.08.2018 року і розмір відсотків за договором становить 1350 грн. (згідно графіку розрахунків). Натомість позивач просить стягнути відсотки у розмірі 5260 грн, що свідчить про те. що такі нараховувалися після закінчення строку дії кредитного договору та суперечить постановам Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року справа №444/9519/12 та від 04.07.2018 року справа №310/11534/13-ц. Окрім того стягнення комісії є неправомірним, оскільки відповідна умова кредитного договору є нікчемною. Стосовно стягнення неустойки, то просить застосувати річний строк позовної давності. У відповіді на відзив представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, кредитний договір укладено у відповідності до ЗУ «електронну комерцію» шляхом використання одноразового ідентифікатора, після чого кошти були перераховані відповідачу. Вказує, що після закінчення строку дії договору проценти нараховувалися на підставі п.2.2.3. договору. Також не погоджується з розміром витрат відповідача на правову допомогу, оскільки така сума є неспівмірною\~ та не відповідає складністю справи. У запереченні представник відповідача [PERSON] посилається на те, що долучене до відповіді на відзив платіжне доручення №790874252 подано з порушенням строків, передбачених ст. 83 ЦПК України, а тому його не слід брати до уваги. Також у даному платіжному дорученні вказаний номер банківської картки [NUMBER] , що не дозволяє ідентифікувати ні картку, ні її власника, а отже не доведено, що грошові кошти були перераховані [PERSON] . Також таке платіжне доручення не відповідає вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті. Оскільки між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] кредитні правовідносини не виникли, то відповідні права не могли перейти до позивача. В судове засідання представник позивача не з`явилися, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності . В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник\~ не з`явилися, у відзиві на позов міститься клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З долученого до позовної заяви кредитного договору №185441 від 22.08.2018 року вбачається, що згідно нього [PERSON] отримав кредит у ТОВ «Мілоан» у сумі 5000 грн. на строк 30 днів зі сплатою комісії у розмірі 23% від суми кредиту одноразово та відсотків за ставкою 0,90% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с.4-6). Згідно п.2.2.3. кредитного договору в разі неповернення позичальником кредиту у встановлений договором термін проценти за користування кредитом з наступного дня починають нараховуватися за підвищеною ставкою у розмірі 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом після спливу строку його повернення та нараховуються протягом 45 днів, після чого нарахування процентів може бути припинено товариством в односторонньому порядку. Згідно з графіком розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 1350 грн. Даний кредитний договір укладено в електронній формі і відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію клієнт [PERSON] був ідентифікований за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с.7). А згідно платіжного доручення №790874252 від 22.08.2018 року кошти у розмірі 5000 грн. були перераховані ТОВ «Мілоан» одержувачу [PERSON] згідно договору 185441 (а.с.26). При цьому щодо всіх заперечень представника відповідача стосовно даного платіжного доручення суд зазначає наступне. Так, позивачем відповідну копію платіжного доручення №790874252 від 22.08.2018 року (в одному екземплярі) було надіслано до суду ще до відкриття провадження у справі (після залишення позовної заяви без руху), а до відповіді на відзив таке платіжне доручення було вже повторно долучено, з огляду на заперечення відповідача у відзиві факту отримання ним коштів. Відтак суд не вбачає порушення процедури подання такого доказу. Щодо заперечень представника відповідача на те, що номер банківської картки [NUMBER] , що не дозволяє ідентифікувати ні картку, ні її власника, то суд зазначає, що у платіжному дорученні чітко зазначено повне ім`я отримувача « [PERSON] » та його ідентифікаційний код, що дозволяє його достеменно ідентифікувати. При цьому заперечуючи ту обставину, що вказаний у платіжному дорученні номер картки на яку здійснено перерахунок коштів належить відповідачу, такий не надав жодних доказів на підтвердження даної обставини, зокрема виписки за рахунків чи довідки відповідного банку (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»), з яких можна було б встановити, що дійсно [PERSON] не є власником картки [NUMBER] . А отже суд відхиляє відповідні доводи представника відповідача. З приводу посилання на не відповідність платіжного доручення вимогам ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та вимогам Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, суд зазначає наступне. Так, статтею 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Оскільки у даному випадку договір між сторонами укладався в електронній формі, тобто дистанційно, то апріорі неможливим є наявность підпису отримувача коштів на платіжному дорученні. А отже зважаючи на те, що з платіжного доручення можливо достеменно ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, таке містить відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, то суд визнає недоречним посилання представника відповідача на ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Щодо дотримання вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року (далі по тексту Інструкція), то слід зазначити, даному випадку договір між сторонами укладався в електронній формі, тобто дистанційно, що має певні особливості. Зокрема, згідно п. 2.10 Інструкції клієнт, виходячи з технічних можливостей своїх та обслуговуючого банку, може подавати до банку розрахункові документи як на паперових носіях, так і у вигляді електронних розрахункових документів, використовуючи системи дистанційного обслуговування. Спосіб подання клієнтом документів до банку передбачається в договорі банківського рахунку. Банк, що обслуговує платника із застосуванням систем дистанційного обслуговування, зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку платника і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і приймати цей документ до виконання, лише якщо вони належать цьому платнику. Пунктом 2.31 Інструкції передбачено, що банк отримувача зобов`язаний зарахувати на рахунки своїх клієнтів кошти, що надійшли за електронними розрахунковими документами протягом операційного дня, у день їх отримання, якщо під час проведення контролю за реквізитами цих документів, що здійснюється відповідно до цієї глави, не виявлено розбіжностей. Банк отримувача зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і зараховувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. У разі їх невідповідності банк має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується і день надходження до банку отримувача електронного розрахункового документа) для встановлення належного отримувача цих коштів, яку зараховує на рахунок "Кредитові суми до з`ясування". Банк має забезпечити зберігання електронного розрахункового документа або належним чином оформленої його паперової копії. А п.2.33 Інструкції передбачено, що якщо немає змоги встановити належного отримувача, або не надійшли уточнені дані від банку платника, то банк не пізніше четвертого робочого дня зобов`язаний повернути кошти банку, що обслуговує платника, із зазначенням номера та дати електронного розрахункового документа та причини повернення. У даному випадку у платіжному дорученні №790874252 від 22.08.2018 року зазначені номер рахунку платника і його код, що дозволяло банку платника прийняти такий документ до виконання. Також платіжне доручення містить номер картки отримувача та його код, що дозволяло банку отримувача перевірити їх відповідність і зарахувати кошти на такий рахунок, у разі якщо вони збігаються. При цьому, суд знову ж таки звертає увагу на те, що [PERSON] не надав жодних доказів того, що він не є власником картки [NUMBER] . Відсутні у матеріалах справи й відомості про те, що банком отримувача було повернуто кошти у відповідності до п.2.33. Інструкції. З огляду на викладене, суд вважає, що надане позивачем платіжне доручення №790874252 від 22.08.2018 року підтверджує факт перерахування ТОВ «Мілоан» одержувачу [PERSON] кредитних коштів згідно договору 185441. Відповідно доводи представника відповід0430а у запереченні суд відхиляє. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги №18-МЛ від 20.12.2018 року (а.с.8-12) укладеного між ТОВ «Мілоан» (Кредитор) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Новий Кредитор) відступлено права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором та боржникам (Портфель Заборгованості) (п.1.1.). Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості Новий Кредитор заміняє Кредитора у кредитних договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами (п.1.2.). А відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором №185441 від 22.08.2018 року де боржником є [PERSON] . Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунка за кредитним договором №185441 від 22.08.2018, станом на 07.12.2020 року рахується наступна заборгованість на загальну суму 13 910 грн., яка складається з 5000 грн. - заборгованість за тілом кредиту;\~ 1150 грн. заборгованість за комісією; 5260 грн. заборгованість за відсотками; 2500 грн. заборгованість по штрафам та пені (а.с.14). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи із приписів п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тоді як ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. А згідно вимог ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Стосовно укладення кредитного договору в електронній формі суд зазначає наступне. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, оцінивши вказані вище докази вважає, що оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи відповідача у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Відтак, оскільки договір між сторонами був укладений у електронній формі, у такому договорі сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов, кредитор виконав свої зобов`язання та перерахував кредитні кошти у розмірі 5000 грн. на рахунок боржника, то між сторонами виникли кредитні зобов`язання. Внаслідок укладення договору про відступлення прав вимоги до позивача перейшли права кредитора за вказаним вище кредитним договором, і такий вправі вимагати повернення кредитних коштів через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором. Стосовно розміру стягуваних відсотків суд зазначає наступне. Так, відповідач вказує на те, що позивач вправі був нараховувати відсотки лише в межах строку кредитування з 22.08.2018 по 21.09.2018 у розмірі 1350 грн., посилаючись при цьому на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц. У зазначених вище постановах Великою Палатою Верховного Суду зроблено наступні висновки. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, на відміну від справ №444/9519/12 та №310/11534/13-ц, у даній цивільній справі п.2.2.3. договору встановлено порядок нарахування відсотків після спливу строку дії кредитного договору, а отже зазначені вище правові позиції Верховного Суду не можуть бути застосовані, позаяк мають місце різні фактичні обставини. Відтак кредитор на підставі п.2.2.3. договору вправі нараховувати відсотки після закінчення строку дії кредитного договору у порядку передбаченому вказаним пунктом договору. Водночас суд вважає доречним посилання відповідача у відзиві на те, що позивачем не надано детального розрахунку нарахованих процентів, не вказано періоду нарахування та розміру процентної ставки. На підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором позивачем надано лише виписку з особового рахунка у якій лише зазначено, що прострочені проценти становлять 5260 грн. У даній виписці вказана лише загальна сума заборгованості по відсоткам, без конкретизації, що частина відсотків нарахована у межах строку кредитування (1350 грн.), а інша частина на підставі п.2.2.3. договору. Не містить така виписка з особового рахунку й деталізації щодо нарахування відсотків із зазначенням періоду нарахування та відсоткової ставки. Вказане у свою чергу унеможливлює здійснення судом перевірки та надання оцінки тому чи дійсно частина відсотків була нарахована у повній відповідності до п.2.2.3. договору, тобто за відсотковою ставкою 1,70 відсотків за кожен день користування після спливу строку повернення кредиту та протягом 45 днів. А отже на думку суду розмір заборгованості по відсоткам нарахованим після спливу строку кредитування є недоведеним і необґрунтованим, у зв`язку з чим не може бути стягнутий. Водночас відсотки за користування кредитом нараховані у межах строку кредитування у розмірі 1350 грн. підлягають стягненню, оскільки такі є фіксованими та чітко передбаченими умовами кредитного договору. З приводу стягнення комісії суд зазначає наступне. Так, в обґрунтування неможливості стягнення комісії передбаченої п.1.5.1. кредитного договору представник відповідача у відзив вказує, що такий пункт договору є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України, посилаючись при цьому на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц. Однак у вказані постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду дійшла відповідного правого висновку виходячи з аналізу частини 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору. Водночас вказане вище законодавство не може бути застосоване до кредитного договору від 22.08.2018 №185441, оскільки на момент укладення кредитного договору вже набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», а Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, втратили чинність на підставі Постанови Національного банку N 49\~ від 08.06.2017 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». При цьому як ЗУ «Про споживче кредитування» так і Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, прямо передбачена можливість включати до договору про споживчий кредит умови про сплату комісії та інших обов`язкових платежів за супровідні послуги. А отже виходячи із законодавства, яке було чинним на момент укладення кредитного договору від 22.08.2018 №185441, таке не містить заборони на включення до договору про споживчий кредиту умов про сплату позичальником комісії на користь кредитора. Відтак п.1.5.1. договору\~ не може вважатися нікчемним в силу приписів ст. 228 ЦК України, і з огляду на те, що сам кредитний договір є неоспореним та чинним, зазначений пункт договору підлягає застосуванню, а комісія у розмірі 1150 грн. стягненню з відповідача. Щодо стягнення пені у розмірі 2500 грн, суд зазначає наступне. Стягнення пені у даному випадку передбачено п.4.1. кредитного договору, а отже такі вимоги ґрунтуються на умовах кредитного договору. У відзиві на позов представником позивача заявлено про застосування позовної давності до даних вимог. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Однак п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З виписки з особового рахунку вбачається, зо заборгованість по пені у розмірі 2500 грн. нарахована за період з 22.09.2018 по 20.12.2018 року. З позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до суду звернулося 29.04.2021 року, тобто з пропуском однорічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, а тому з огляду на наявність заяви відповідача про застосування строків позовної давності в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Узагальнюючи наведене суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором на загальну суму 7500 грн., яка складається з 5000 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1350 грн. заборгованості за відсотками та 1150 грн. заборгованості за комісією. У іншій частині вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем пред`явлено позов на суму 13 910 грн., судом такий позов задоволено частково на суму 7500 грн., що складає 54% від заявлених вимог. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1225,80 грн. (2270 * 54%). Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається, 05.05.2021 року між адвокатом Титаренко Н.Б. та Фозекош В.М. укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат надає правову допомогу щодо написання відзиву на позовну заяву по справі №309/1449/21 за позовною заявою ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (п.1.2). Згідно акту приймання передачі наданих послуг за договором від 10.08.2021 року, вартість послуг адвоката складає 4000 грн. Згідно квитанції №10/08/21 від 10.08.2021 року [PERSON] сплатив адвокату Титаренко Н.Б. 4000 грн. А отже документально підтвердженими витратами на правову допомогу, яку поніс відповідач [PERSON] у даній справі є саме 4000 грн. При цьому адвокатом Титаренко Н.Б. надавалася відповідна правова допомога, яка полягала у написанні відзиву, зазначена сума витрат на правову допомогу не є надмірною та відповідає обсягу наданої правової допомоги, підстав для її зменшення, як про це клопоче представник позивача у поясненні на відзив суд не знаходить. Відтак, у відповідності до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі 1840 грн. (4000 *46%). А отже у відповідності до ч.10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю у розмірах судових витрат, а саме 614,20 грн. (1840 1225,80).

Outcome: partial