Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, визнання недійсними результатів прилюдних торгів, визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони відчуження. Позовні вимоги Позивач обґрунтувала тим, що оспорювані результати відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., які оформлені протоколом UА-ЕА-2018-06-14-000123-b, договір купівлі-продажу№ 694/к майнових прав від 20.08.2018 року укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] , договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі протоколу електронного аукціону, вчинено сторонами з дефектом суб`єктного складу, на підставі цього договору відбулась заміна кредитодавця з учасника ринків фінансових послуг ПАТ «Дельта Банк» на фізичну особу, фактично сторонами вчинено договір факторингу, що, на думку Позивача, є порушенням норм цивільного права, а саме: ст. ст.203, 215, 512, 514, 1077, 1078 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про іпотеку», ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів від 05 липня 2012 року № 2, передбачає право приймати участь у проведенні конкурсу з реалізації майна банку шляхом відступлення права вимоги за різними договорами виключно банкам та фінансовим установам, які мають ліцензії на право надання кредитів. Наявність в такої особи свідоцтва Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про право фінансової установи надавати фінансові кредити за рахунок власних коштів (але відсутність при цьому ліцензії на право надання кредитів) не є достатньою підставою для прийняття участі такою установою у проведенні конкурсу з реалізації майна банку шляхом відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідач фізична особа [PERSON] ані на момент укладення договору про відступлення права вимоги, ані зараз не має ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на право надання кредитів. Як на окрему підставу для визнання недійсними правочинів позивач посилається на те, що у ПАТ «Дельта-банк» не існувало вимоги до Позивача у тому обсязі, який було відступлена на користь фізичної особи [PERSON] , тобто обсяг права вимоги, що були відступлені, не відповідали вимогам щодо наявності та дійсного обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору. Згідно додатку до договору купівлі-продажу майнових прав № 694/к (про відступлення прав вимоги) вказано, що розмір заборгованості Позивача перед ПАТ «Дельта Банк» складає 628901, 74 грн, що еквівалентно 22541,28 доларам США ( у тому числі і пеня) за курсом долара США до гривні 27,90 (курс штучно встановлював сам банк з невідомих підстав та розрахунків) Проте рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькій області від 03.10.2014року по справі № 320/1038/14ц та рішенням від 16.12.15року Апеляційного суду Запорізької області по справі № 320/1038/14ц взагалі було відмовлено ПАТ «Дельта-банк» у стягненні заборгованості за кредитним договором від 14.09.2005р. № 146/ЗК-4, укладеним між Позивачкою та ТОВ «Український промисловий банк» в повному обсязі. Отже, на момент укладення договору про відступлення прав вимоги, вимоги позивача [PERSON] не існувало у тому обсязі, в якому її було відступлено на користь відповідача [PERSON] , тобто обсяг права вимоги, що була відступлена, не відповідав обсягу прав ПАТ «Дельта-банк» по наявному зобов`язанню. Окрім того, відступлення ПАТ «Дельта Банк» на користь [PERSON] заборгованості та переуступка вимог за кредитним договором без згоди Позивача суперечить вимогам пунктів 11 та 17 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача та надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Також при укладенні договору про відступлення прав вимоги представник ПАТ «Дельта Банк» Сорокін М.В. та представник [PERSON] , [PERSON] діяли з перевищенням своїх повноважень, а зміст довіреностей на підставі яких діяли представники, не надавав ним необхідного обсягу повноважень на укладення таких договорів. Було порушено процедуру проведення аукціону (торгів), оскільки не було повідомлено позивача, чим порушено право на викуп, не розміщувалось повідомлення про проведення аукціону, чим ТОВ «Держзакупівлі» як організатором торгів не забезпечено конкуренцію, а також навмисно занижена ціна продажу майнових прав. Укладення угоди купівлі-продажу майнових прав за наслідками проведення торгів (аукціону) відбулось в порушення ст. 651 ЦК України. А також, оспорювані правочини вчинено з порушенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" відповідно до якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири. В обґрунтування позовних вимог щодо визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони відчуження, позивач зазначає, що за кредитним договором від 14 вересня 2005 року укладеним між ТОВ "Укрпромбанк" та позивачем №146/3к-4 згідно якого вона [PERSON] отримала від банку грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на придбання житлового будинку, а також укладеним з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 146/ЗК-4 , 14 вересня 2005 року [PERSON] ( [PERSON] ) (іпотекодавець) із ТОВ «Український промисловий банк» (іпотекодержателем) договором іпотеки житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (далі - Договір іпотеки), сплив три річний термін позовної давності про звернення до суду, що є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. 21.09.2009 року позивачкою було отримано вимогу від ТОВ «Український промисловий банк» від 14.09.2009р. № 07/2-10656, якою було повідомлено про необхідність дострокового погашення кредиту та дострокового виконання взятого на себе зобов`язання, у відповідності до ст. 1050 ЦК України та п. 4.3.4 кредитного споживчого договору № 146/ЗК-4 від 14.09.2005р. Враховуючи зазначене позивач вважає, що строк позовної давності сплив, як до основної та і до додаткової вимоги в силу ст. 266 ЦК України. Так, в 2014 році ПАТ «Дельта Банк» звернулось до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду від 03.10.2014 року по справі № 320/1038/14-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі, 06.12.2015 року рішення набрало чинності. Отже саме 16.12.2015 року банк втратив право повторного звернення до суду з підстав стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, позивач вважає, що нотаріально посвідчений іпотечний договір № 120/33-4 від 14.09.2005р. є припиненим в силу ст. 17, 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки припинення основного зобов`язання, за яким минув строк позовної давності або закінчення строку дії іпотечного договору, є підставою для припинення іпотеки. Аналогічна правова позиція міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13). У пункті 1.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання Кредитного договору вії 14.09.2005р. № 146/ЗК-4 (основне зобов`язання) протягом терміну його дії. Кінцевим терміном погашення кредиту відповідно до договору визначено 13.09.2012 року. Разом з тим, сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині. У судових рішеннях Мелітопольського міськрайонного суду від 03.10.2014 року по справі № 320/1038/14-ц, а також рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року відповідно до яких у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з позивача відмовлено, встановлено, що вимога ТОВ «Український промисловий банк» від 14.09.2014 року № 07/2-10656 про дострокове повернення кредиту направлена та отримана позивачем 21.09.2009 року. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків користування ним, кредитор відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. На підставі чого просила задовольнити позовні вимоги, крім того до матеріалів справи долучено додаткові письмові пояснення, відповідно до яких позивач, зазначає, що в силу п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькій області від 03.10.2014р. по справі № 320/1038/14ц та рішенням від 16.12.15р. Апеляційного суду Запорізької області по справі № 320/1038/14ц якими було відмовлено ПАТ «Дельта- банк» у стягненні заборгованості за кредитним договором від 14.09.2005р. № 146/ЗК-4, укладеним між Позивачкою та ТОВ «Український промисловий банк» в повному обсязі з підстав не доведення доказами обставин на які посилався банк при подачі позову, а саме: не надання документів, які б містили відомості про право вимоги заборгованості за кредитним договором від 14.09.2005р. між Позивачкою та ТОВ «Український промисловий банк» № 146/ЗК-4, договором поруки № б/н 14.09.205 року, що ці договори увійшли до пакету передачі активівТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк» за договором від 30.03.2021 року на підставі якого заявлено позов. Таким чином ще в 2014році судами обох інстанцій було встановлено, що у ПАТ «Дельта Банк» відсутні будь які права вимоги до позивача за зобов`язаннями останньої перед первісним кредитором. ПАТ «Дельта Банк» було повністю відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] оскільки ПАТ «Дельта Банк» не доведено порушення його права з огляду на його відсутність. На підставі зазначеного відповідач [PERSON] також не має жодної правової підстави вимагати від позивача кредитних зобов`язань замість первісного кредитора ТОВ «Український промисловий банк». Також у відповідності до п.п. 6.6 Іпотечного договору, одностороння зміна сторони без нотаріального посвідчення не допускається. При укладенні договору про відступлення прав вимоги представником [PERSON] [PERSON] діяв з перевищенням повноважень, оскільки зміст довіреності, посвідченої 04 червня 2018 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В, не надавав представнику необхідного обсягу повноважень на укладення таких договорів. Зі змісту довіреності від 04 червня 2018 року [PERSON] може представляти інтереси [PERSON] та укладати в її інтересах на умовах на свій розсуд виключно за «договором про відступлення прав за кредитним договором 146/ЗК-4 від 14.09.2005р., укладеним із фізичною особою [PERSON] ....» Однак в довіреності не вказано між якими сторонами укладений цей договір не вказано паспортні дані фізичної особи, її податковий номер, адресу проживання необхідні дані. В довіреності відсутні реквізити та посилання на іншу сторону договору, паспортні дані фізичної особи, її податковий номер, адресу проживання» необхідні дані або код ЗКПО, адресу знаходження юридичної особи з якою можливо було укладено кредитний договір. Визначити за яким саме договором надаються повноваження не можливо. Як встановлено відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23.09. 2019 року, кредитний договір №146/ЗК-4 від 14.09.2005 року укладено не з [PERSON] , а з [PERSON] , і відповідно до умов наданої 04 червня 2018 року [PERSON] довіреності на право представляти інтереси за іншим невідомим договором з невідомими сторонами. На підставі чого можливо зробити висновок про відсутність у [PERSON] необхідного обсягу повноважень на укладення договорів щодо кредитних та іпотечних зобов`язань [PERSON] з ТОВ «України промисловий банк» і відповідно всі укладені ним договори, листи та інші підписані документи є недійсними. Під час судового розгляду позивач з представником підтримали позовні вимоги в повному обсязі наполягали на їх задоволенні, при цьому представник позивача зазначив, що при проведенні аукціону не було проведено оцінку предмета іпотеки. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання призначене на 27.01.2020 року повторно не з`явився, про час місце судового розгляду повідомлений належним чином, до позову надійшов відзив, відповідно до якого представник АТ «Дельта Банк» зазначив, що 07.08.2018р., були проведені електронні торги (Аукціон) з продажу прав вимоги АТ «Дельта Банк» за кредитним договором146/ЗК-4 від 14.09.2005р (номер лоту F11GL27466). Початкова (стартова) ціна лоту 434101,50 грн. Ціна продажу 86820,30 грн. результати відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., які оформлені протоколом UА-ЕА-2018-06-14-000123-b. На підставі цього протоколу були укладені наступні договори: договір купівлі-продажу№ 694/к майнових прав від 20.08.2018 року укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] , договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] . Відповідно до п.14.ч.5 ст.12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду має повноваження у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, в тому числі, визначає порядок та способи реалізації майна банку, що ліквідується. Порядок продажу такого майна регулюється рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 20.07.2017 №3117 «Про пілотний проект щодо реалізації активів (майна ) банків, що ліквідуються, шляхом проведення відкритих торгів (аукціонів) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового заниження початкової стартової ціни лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 14.08.2017 за № 999/30867, Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 24.03.2016 №388 «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів(майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за № 606/28736. Вимоги, які ставляться до проведення електронних торгів, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та [PERSON] дотримані, а тому відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу майнових прав вимоги за кредитним договором та договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором - відсутні, заміна сторони у зобов`язанні первісного кредитора АТ «Дельта Банк» на нового кредитора [PERSON] відповідала ст. ст. 512, 516 ЦК України, при цьому, на думку представника АТ «Дельта Банк», вказаними правочинами не порушено прав Позивача як заінтересованої особи за ст.215 ЦК України. Доводи позивача про участь у проведенні конкурсу з реалізації майна банку шляхом відступлення права вимоги за різними договорами мають право виключно банки та фінансові установи, які мають ліцензії на право надання кредитів є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на власному, і пилковому розумінні правової суті вказаних правочинів, їх призначення та юридичної характеристики з огляду на таке. Міністерство юстиції затвердило зміни до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (зміни до пункту 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 5 липня 2012 року №2) були внесені у зв`язку із набранням чинності рішення виконавчої дирекції Фонду від 21.11.2016 №2526 «Про внесена Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» (зареєстроване у Міністерстві юстиції України 13.12.2016 та набрало чинності 21.01.2017), відповідно до яких знято обмеження щодо осіб, які можуть брати участь в аукціонах з продажу прав вимоги за кредитами та шляхом продажу безпосередньо юридичній чи фізичній особі. Перереєстрація предмету іпотеки за [PERSON] відбулась з дотриманням положень п. 4 Іпотечного договору та положень закону про реєстрацію прав. 27.08.2018 р. позивачем було отримано вимогу про сплату заборгованості, якою було надано строк для її погашення та повідомлено про позасудове задоволення вимоги шляхом перереєстрації права власності на предмет іпотеки, що свідчить про дотримання вказаної процедури звернення стягнення. На підставі викладеного, посилання позивача в цій частині позову є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодним належним доказом. Посилання позивача, що спірне майно підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не може бути враховано, оскільки положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Відповідно до висновку Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18). Щодо посилання Позивача на припинення іпотечного договору № 120/33-4 від 14.09.21 з мотивів спливу строку позовної давності. Так, 03.10.2014 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду по справі № 320/1038/14-ц за позовом АТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2015 року по цій справі рішення першої інстанції змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення зазначення про в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Частково задовольняючи апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк», суд апеляційної інстанції зазначив «Оскільки позивач не надав документи, які б містили відомості про те, що право заборгованості за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року та за договором поруки № 14.09.2005 року увійшло до пакету передачі активів ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» за договором від 30.06.2010 року, на підставі якого заявлено позов, суд інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідачів за зобов`язаннями останніх перед первісним кредитором.» Звертаємо увагу, що зазначеними судовими рішеннями не встановлені обставини припинення зобов`язань за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року, встановлених нормами законодавства. Так само і Позивачем не надано доказів виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у вод: користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета ід переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкцій статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 15 трав 2017 року у справі № 6-786цс17 та 05 липня 2017 року у справі № 369/5865/15-ц. Також згідно зі статтею 49 Закону України «Про іпотеку» якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду. На підставі викладеного, наявність судового рішення, яким відмовлено в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, не може вважатись підставою, яка дає можливість для визнання іпотеки припиненою на підставі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» і ст. 593 Цивільного кодексу України. Представник відповідача адвокат Цимбалюк М.Г. підтримав доводи зазначені представником ПАТ «Дельта Банк», вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваних угод недійсними, оскільки під час їх вчинення було дотримано положення діючого законодавства, щодо визнання припинення іпотечного договору № 120/33-4 від 14.09.21 з мотивів спливу строку позовної давності вважає відсутні підстави для задоволення, а щодо зняття заборони відчуження та вилучення запису про обтяження то відсутній предмет спору, оскільки під час укладення договору відступлення права вимоги за іпотечним договором відбулось злиття кредитора і боржника в одній особі, а в подальшому після скасування Запорізьким апеляційним судом запису про право власності за [PERSON] запис щодо заборони в реєстрі не поновлювали, про це також відсутнє посилання у постанові суду. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Судом установлено, що 14 вересня 2005 року між ТОВ "Укрпромбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №146/3к-4 згідно якого отримала від банку грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на придбання житлового будинкуз кінцевим строком повернення до 13.09.2012 (а.с.10-11). З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 146/ЗК-4, 14 вересня 2005 року [PERSON] ( [PERSON] ) (іпотекодавець) уклала із ТОВ «Український промисловий банк» (іпотекодержателем) договір іпотеки житлового будинку розташований за адресою: [ADDRESS] (далі - Договір іпотеки) ( а.с. 12-13). Відповідно до пункту 1.1 Договору іпотеки предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору (предмет іпотеки), на забезпечення вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 146\\ЗК -4 від 14 вересня 2005 року, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем/позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця/позичальника. Згідно з пунктом 1.1 Договору іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: житловий будинок загальною площею 82.8 кв. м., житловою площею 42.0 кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 вересня 2005 року, посвідченого нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 6383 та підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів, реєстраційний номер витягу 1474705 від 14 вересня 2005 року. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] від 26.1.2009 позивач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». В подальшому 30 червня 2010 року між ТОВ « Український промисловий банк» , ПАТ « Дельта Банк» Національним банком України укладено договір про передачу активів кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Таким чином ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором. 03.10.20214 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду по справі № 320/1038/14-ц за позовом АТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з підстав пропуску позовної давності. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2015 року по цій справі рішення першої інстанції змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення зазначення про з задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Частково задовольняючи апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк», судом апеляційної інстанції змінено підстави відмови в позові «Оскільки позивач не надав документи, які б містили відомості про те, що право заборгованості за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року та за договором поруки № 14.09.2005 року увійшло до пакету передачі активів ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» за договором від 30.06.2010 року, на підставі якого заявлено позов, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідачів за зобов`язаннями останніх перед первісним кредитором.» Постановою Правління Національного Банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення №181 «Про розпочато здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В., строком на 2 роки з 05.10.2015 роки до 04.10.2017 року включно. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20.02.2017 року №619, відповідно до якого продовжено строки здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019 роки. 07.08.2018 року через електронний майданчик оператора PROZORO були проведені електронні торги лот в ЕТС, номер лоту F11GL27466. Початкова (стартова) ціна лоту 434101,50 грн. Ціна продажу 86820,30 грн. результати відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., за результатом яких було складено Протокол електронного аукціону UА-ЕА-2018-06-14-000123-b. Переможцем за яким визначено [PERSON] , РНКООП [NUMBER] . Початкова ціна лоту: 434101,50 грн. Ціна продажу лоту: 86820,30 грн. Найменування активів (майна) лоту (склад лоту): право вимоги за кредитним договором № № 146/ЗК-4 , 14 вересня 2005 року, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: житловий будинок загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., зазначений на плані літ. А-1, будівлі і споруди позначені літ. В-1 - літня кухня , Є вбиральня, огорожа № 1, за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодавець Позичальник 2. Договір поруки із фізичною особою. Майнові права за даним кредитним договором були обтяжені на користь третьої особи, наразі здійснюється робота щодо зняття обтяжень. 20 серпня 2018 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону UА-ЕА-2018-06-14-000123-b між ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] був укладений договір № 694/к про купівлю-продаж майнових прав. Відповідно до п. 1.1 за цим Договором в поряду та на умовах, визначених цим договором, Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/ або можуть виникнути в майбутньому та які включають: - право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів (надалі - Боржники), які виникли за укладеними договорами (надалі - укладені договори) та /або інших підставах наведених у Додатку №1 до цього Договору (надалі - Право вимоги); - право оскаржувати недійсність або припинення Прав вимоги, а також припинення/ліквідацію будь-кого з боржників у судовому та позасудовому порядку; - право звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень власника Прав вимоги та/або кредитора за Правами вимоги, які передбачені законодавством та Укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись Боржників, органів нотаріату, правонаступників/спадкоємців Боржників умовах, визначене, тощо; - право власності за Правами вимоги, а також інші права кредитора за Правами вимоги, в тому числі, ті, які виникають в майбутньому у разі скасування рішень про їх недійсність чи припинення або у разі скасування припинення/ліквідації Боржника них цим Договором, на підставі цього Договору; - право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у додатку №1 до цього Договору або отримати грошові кошти/відшкодування за наслідками недійсності/нікчемності Укладених договорів, тощо; - інші права, що пов`язані або випливають із Прав вимоги. Надалі за текстом - Майнові права». П.1.3. цього Договору сторони домовились, що ціна продажу Майнових прав складає 86820,30 грн., які Покупець сплачує до укладання договору. Відповідно до публічного паспорту активу, залишок заборгованості на дату формування 01.05.2018 року за договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року, складає 434101,50 грн, з яких: 200032,17 грн. - тіло кредиту; 234069,33 грн. - нараховані відсотки. Залишок заборгованості у валюті кредиту 16549,78 доларів США. 20 серпня 2018 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 27.08.2018 року Листом АТ «Дельта Банк» було повідомлено про відступлення прав вимоги [PERSON] 27.08.2018 року позивачем [PERSON] було отримано вимогу за підписом представника [PERSON] , [PERSON] , про розмір вимог нового кредитора які становили 718326,65 грн., які складаються з заборгованості за кредитним договором в розмірі 628901,74, грн., витрат пов`язаних із викупом права в розмірі 86820,30 грн., винагороди оператора за проведення аукціону в розмірі 2604,61 грн., зазначено про необхідність виконання вказаної вимоги, а у випадку її не виконання передбачено право нового кредитора скористатись своїм правом на позасудове врегулювання спору, шляхом реєстрації права власності за собою на предмет іпотеки. На підставі укладеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на користь [PERSON] 01 жовтня 2018 року державний реєстратор Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєв Д.Є. перереєстрував іпотечне майно - житловий будинок за адресою [ADDRESS] за [PERSON] (запис про право власності № 28213818). Підставою для виникнення права власності на житловий будинок зазначено вимога щодо виконання основного зобов`язання та повідомлення про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, серія та номер б\\н, виданий 27 серпня 2018 року, видавник Булгакова Анастасія Олексіївна. Дані обставини встановлено на підставі Постанови Запорізького Апеляційного суду від 29.04.2020 року (справа 32/9049/18). Постановою Запорізького Апеляційного суду від 29.04.2020 року, (справа 32/9049/18) рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2019 року про відмову у задоволенні позову скасовано. Позов [PERSON] до Державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Дмитра Євгеновича, за участю третьої особи: [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок задоволено. Визнано протиправним і скасовано запис про право власності № 28213818 від 01 жовтня 2018 року на нерухоме майно житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 705.00 грн за подання апеляційної скарги у розмірі 1152.60 грн, а всього 1857 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу ч. 1 ст. 16 ЦКУ та ч. 1 ст. 4 ЦПКУ. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ст. 13 ЦПКУ. Відповідно до частини 6 ст. 3 ЦКУ загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Частинами 2,3 ст. 13 ЦКУ передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання права в інших формах. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і не матеріальні блага. Частиною 1 ст.178 ЦК України передбачено те, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватись або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» банк є учасником ринку фінансових послуг. Цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг ч.1.ст.2 цього Закону. Частиною 1 пунктами 11, 14 ст. 4 цього Закону до фінансових послуг віднесено факторинг, банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність". Відповідно до статті 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних операцій віднесено, в тому числі, надання кредитів та факторинг. Відповідно зі ст.49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Зі статей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону). У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. За таких обставин ПАТ «Дельта Банк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до [PERSON] (боржника) в розмірі 434101,50 грн. станом на 07.08.2018 в обмін на грошові кошти в сумі 86820,30 грн, які [PERSON] (новий кредитор) зобов`язалась сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є кредитор і боржник (ч.1 ст.510 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом ст. 514 ЦК України. Отже, аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Відповідно до п.1.1. договору № 694/К купівлі-продажу майнових прав від 20.08.2018 предметом цього Договору сторони АТ «Дельта Банк» та [PERSON] визначили, що до складу Права вимог належать вимоги за кредитним та іпотечним договором, та на інших підставах, наведених у Додатку №1 до цього Договору. При цьому, відповідачі не надали суду Додаток №1 до договору, а тому суд виходить із того, що такою підставою є також склад права вимоги кредитора полягає в погашенні, стягненні або поверненні Боржниками грошових коштів в сумі 434101,50 грн. Між тим, до складу Прав вимог за пунктом 1.1. Договору №694/К купівлі-продажу майнових прав від 20.08.2018 сторони віднесли і права вимоги, які в силу ст. 1054 ЦК України належать виключно стороні за кредитним договором, кредитодавцю (банку) або іншій фінансовій установі. Так, до складу Права вимоги сторони віднесли ті, що існували та/або можуть виникнути в майбутньому, що за умовами кредитного договору полягає в нарахуванні відсотків за весь час користування кредитом, стягненні пені. Крім того, до складу Прав вимог АТ «Дельта Банк» та [PERSON] визначили право вимоги на грошові кошти/майно/відшкодування за наслідками недійсності/нікчемності Укладених договорів, тобто застосування наслідків недійсності правочину, що полягає в приведення сторін в первісний стан в силу ст. 216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна сторона із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до п.1.1 кредитного договору №146/ЗК-4 від 14.09.2005 ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», надав кредит в сумі - 15000 дол. США., в свою чергу [PERSON] виконувала зобов`язання по поверненню кредитних коштів та нарахованих відсотків в валюті зобов`язання - дол. США. При цьому, [PERSON] як фізична особа в силу ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не є кредитодавцем, оскільки не є учасником ринку фінансових послуг, у неї відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, а відтак склад Права вимоги, що визначили АТ «Дельта Банк» та [PERSON] в п.1.1. оспорюваного договору, може належати новому кредитору виключно особі, яка є учасником ринку фінансових послуг, на підставі договору факторингу. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, оспорюваний договір № 694/К купівлі-продажу майнових прав від 20.08.2018 року укладено із дефектом суб`єктного складу, оскільки за змістом предмета цього договору, визначені правовідносини сторін, в тому числі, в праві вимоги, що може виникнути в майбутньому, застосування реституції сторін за недійсним кредитним договором, в силу законодавства можуть існувати виключно між учасниками ринку фінансових послуг, що в силу ст. 203, ст. 215, ст. 1079 ЦК України надає підстави суду для визнання такого правочину недійсним. З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що Договір 694/К купівлі-продажу майнових прав від 20.08.2018 року укладений між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] , становить зміст правовідносин за договором факторингу. Правова позиція в існуючих правовідносинах визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 10.11.2020, справа № 638/22396/14-ц, провадження №14-16цс/20. У зв`язку з чим, суд не бере до уваги посилання Відповідачів на правомірну заміну кредитора у зобов`язані. Відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою стороною; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення: чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, постанова Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 405/20/15-ц). Зокрема, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-1981цс16 від 12 жовтня 2016 року, при вирішенні спорів, в тому числі, щодо оскарження проведення відкритих торгів (аукціонів) судам слід перевіряти, чи вплинули ці порушення на результати торгів, чи порушені внаслідок цього права і законні інтереси позивача, який оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення відкритих торгів (аукціонів), а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Електронні торги, на яких було продано право вимоги за кредитним договором порушують права та інтереси позивача. [PERSON] виступає позичальником за кредитним договором, право вимоги за яким було відчужено. Отже, після проведення торгів і укладення сторонами договорів купівлі-продажу прав вимоги, обсяг прав та обов`язків позивача змінився, оскільки відповідач [PERSON] новим кредитором не може бути в силу не дотримання вимог ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не є кредитодавцем, оскільки не є учасником ринку фінансових послуг, у неї відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, був змінений розмір заборгованості за кредитним договором, про що свідчить направлення вимоги від 27.08.2018 року, а, відтак, наявні підстави вважати, що проведенням торгів, їх результатами чи укладеними на їх підставі правочинами порушені права позивача. Позов [PERSON] до Державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Дмитра Євгеновича, за участю третьої особи: [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок задоволено. Визнано протиправним і скасовано запис про право власності № 28213818 від 01 жовтня 2018 року на нерухоме майно житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Такими є фактичні обставини цієї справи які, на переконання позивача, свідчать наявність підстав для визнання торгів, на яких було реалізовано право вимоги недійсними. У постанові від 24.10.2012 року по справі № 6-116цс12 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод - продажу, а отже така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203,215 ЦК України). Відчуження права грошової вимогу до [PERSON] (боржника) в розмірі 434101,50 грн. станом на 07.08.2018 в обмін на грошові кошти в сумі 86820,30 грн, які [PERSON] (новий кредитор) зобов`язалась сплатити первісному кредитору на відкритих торгах у формі аукціону через електронний майданчик оператора PROZORO відбулося із порушенням прав позивача та ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ст.ст. 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» За таких обставин, в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, ці торги мають бути визнані недійсними. Крім того, суд приходить до висновку про безпідставність укладання Договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] , оскільки право вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406 за результатами електронних торгів (аукціонів) АТ «Дельта Банк» не відчужував, а [PERSON] відповідно у власність право вимоги за іпотечним договором не набула. Дана обставина підтверджується складом лоту, який зазначено в Протоколі електронного аукціону UА-ЕА-2018-06-14-000123-b. Найменування активів (майна) лоту (склад лоту): право вимоги за кредитним договором № № 146/ЗК-4 , 14 вересня 2005 року, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: житловий будинок загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., зазначений на плані літ. А-1, будівлі і споруди позначені літ. В-1 - літня кухня , Є вбиральня, огорожа № 1, за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодавець Позичальник 2. Договір поруки із фізичною особою. Майнові права за даним кредитним договором були обтяжені на користь третьої особи, наразі здійснюється робота щодо зняття обтяжень. Посилання на іпотечний договір № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406 за яким начебто було відчужено право вимоги - відсутнє. Відповідно до рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 року «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» в розділі ІІ визначення термінів, визначено: лот - одиниця активів банку(кількох банків), що виставляються для продажу на аукціоні, потенційний покупець - фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно у власність чи на підставі іншого речового права, права вимоги - права вимоги банку за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог. Розділом VI «Умови та порядок проведення відкритих торгів (аукціонів)» зазначені активи (майно) банку, що ліквідуються, які підлягають продажу на відкритих торгах аукціонах, а саме: основні засоби, майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу, майно банку, щодо обороту якого встановлені обмеження, дебіторська заборгованість, права вимоги, інші види активів (майна) можуть продаватись у спосіб, визначений законодавством. Відповідно до ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Отже, суд приходить до висновку, що активом (майна) лотом (склад лоту) за протоколом електронного аукціону було виключно право вимоги за кредитним договором за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005. Посилання в Протоколі на забезпечення не свідчить про входження до складу лоту права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005. А відтак, суд вважає, що в Протоколі в складі лоту повинно було бути посилання на договори забезпечення (іпотечний договір), що в даному випадку відсутнє. Дана обставина є додатковою підставою для визнання результатів відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., які оформлені протоколом UА-ЕА-2018-06-14-000123-b, договір купівлі-продажу№ 694/к майнових прав від 20.08.2018 року укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] , договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі протоколу електронного аукціону - недійсним. Крім того, суд погоджується з доводами Позивача про порушення їх прав укладеним Договором купівлі-продажу№ 694/к майнових прав від 20.08.2018 року щодо безпідставної зміни валюти кредиту без згоди боржника. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із правочинів, договорів. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України). Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Стаття 627 ЦК України визначає свободу договору, що полягає у свободі сторони обирати контрагента та визначати умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Так, електронні торги (аукціон) та результат їх проведення Протокол є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, який стосується учасників торгів, банків, що ліквідуються, організаторів торгів, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та переможця торгів. При цьому, оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав та договори про відступлення права вимог за іпотечним договором, що вчинені сторонами, також є самостійними правочинами в силу ст. 202 ЦК України із своїм суб`єктивним складом та змістом правовідносин. Їх правові наслідки вчинення безпосередньо стосуються сторін за договором, а також прав та обов`язків осіб, права вимоги до яких такими договорами передані. Тож, суд вважає, що Електронні торги (аукціон) і результат їх проведення, оформленого Протоколом торгів та оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав та договори про відступлення права вимоги є самостійними правочинами, із різними підставами оспорювання, де у разі оскарження електронних торгів, такою підставою є порушення процедури їх проведення, а у разі оспорювання договору - спростування його відповідності до вимог законодавства в момент його вчинення сторонами. Таким чином, суд дійшов до висновку про існування правових підстав для визнання результатів відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., які оформлені протоколом UА-ЕА-2018-06-14-000123-b, договір купівлі-продажу № 694/к майнових прав від 20.08.2018 року укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] , договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі протоколу електронного аукціону - недійсним. Відповідно до ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. З огляду на вище викладене, суд вважає, що результати відкритих торгів (аукціону) від 07.08.2018р., які оформлені протоколом UА-ЕА-2018-06-14-000123-b, а також наступні договори, а саме: договір купівлі-продажу № 694/к майнових прав від 20.08.2018 року укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] , договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 120/33-4 від 14.09.2005 року за реєстровим № 6406, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Левченко В.В., за реєстровим № 854, 20.08.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON] на підставі протоколу електронного аукціону підлягають визнанню судом недійсними, як вчинені без достатніх правових підстав за ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 236 ЦК України недійсний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і належному доказу (групі однотипових доказів), який міститься у справі, мотивує відхилені або врахування належного доказу (групи доказів). При задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходив із загальних принципів цивільного законодавства, та застосував ті, норми права, якими врегульовані правовідносини, які виникли на підставі укладених оспорюваних договорів, і які за своєю правовою природою є договорами факторингу. Дане цілком відповідає висновкам, зроблених Верховним Судом в Постановах від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17, провадження № 61-46099св18, від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17, провадження № 61-34730св18, від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18,від 04.09.2019, справа №906/1174/18, Великою Палатою Верховного суду в Постанові від 10.11.2020, справа № 638/22396/14-ц, провадження №14-16 цс20. Суд виконуючи обов`язки, покладені на нього відповідно до ст. 264 ЦПК України відхиляє доводи позивачів в частині позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони відчуження Правила припинення зобов`язання сформовані в главі 50 ЦК України і вона не містить такої підстави як сплив позовної давності. Як правило, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права, яке порушено. У випадку пропуску строку позовної давності особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право та примусити боржника до виконання свого обов`язку. Разом з тим, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Отже, навіть за наявності судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості з підстав не доведення права вимоги, як встановлено на підставі рішення суду апеляційної інстанції, не припиняє зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору, і відповідно не припиняє іпотеку, якою забезпечено основне зобов`язання. З приводу вимог про зняття заборони відчуження, то вона накладена в якості забезпечення виконання зобов`язання за іпотечним договором за згодою сторін до повного виконання основного зобов`язання ( п.п. 6.3 договору іпотеки). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд встановив, що 14.09.2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №146/3К-4, згідно з умовами якого банк надав Позичальнику на придбання будинку кредитні кошти у розмірі 15000,00 дол. США з розрахунку 13,0% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 14 вересня 2005 року по 13 вересня 2012 року (а.с.10-11). 14.09.2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» до [PERSON] був укладений іпотечний договір 120/33-4, згідно з умовами якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотеко держателя за кредитним договором №146/3К-4 від 14.09.2005 року. (а.с. 12-13). Згідно з п.6.2 іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, (шляхом укладення додаткових угод до нього), іпотека передбачена цим договором зберігається до повного виконання вказаних зобов`язань. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В., реєстровий № 6406. У зв`язку з посвідченням цього договору нотаріусом накладено заборону відчуження на зазначений житловий будинок до припинення договору іпотеки, реєстровий № 91 (арк.12-13). Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 03.10.20214 року по справі № 320/1038/14-ц за позовом АТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з підстав пропуску позовної давності. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2015 року по цій справі рішення першої інстанції змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення зазначення про з задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Частково задовольняючи апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк», судом апеляційної інстанції змінено підстави відмови в позові «Оскільки позивач не надав документи, які б містили відомості про те, що право заборгованості за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року та за договором поруки № 14.09.2005 року увійшло до пакету передачі активів ТОВ «Український промисловий банк» на ПАТ «Дельта Банк» за договором від 30.06.2010 року, на підставі якого заявлено позов, суд інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідачів за зобов`язаннями останніх перед первісним кредитором.» Зазначене судове рішення набрало законної сили 16.12.2015 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно дослідженого в судовому засіданні публічного паспорту активу, залишок заборгованості [PERSON] на дату формування 01.05.2018 року за договором № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 року, складає 434101,50 грн, з яких: 200032,17 грн. - тіло кредиту; 234069,33 грн. - нараховані відсотки; залишок заборгованості у валюті кредиту 16549,78 доларів США. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.2 ст.12 ЦК України, нездійснення особою своїх цивільних прав, в т.ч. права на звернення до суду за захистом порушеного права, не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.4 ст.14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. За змістом ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст.525-526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.575 ЦК України та ст.1,3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст.4 цього ж Закону обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.593 ЦК України та ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення закріплені в ст.316-321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання іпотеки припиненою та зняття заборони відчуження з нерухомого майна. Суд виходить з того, що між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі кредитного договору згідно з яким позивач отримав в кредит грошові кошти у сумі 15000 доларів США, які зобов`язався повернути. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір, предметом якого стала належний позивачу на праві власності житловий будинок, обтяження у виді іпотеки та заборони відчуження вказаного будинку було зареєстровано у встановленому законом порядку. За умовами укладеного між сторонами іпотечного договору, вимогами ст.593 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека діє до припинення основного зобов`язання. За змістом кредитного договору № 146/ЗК-4 від 14.09.2005 він діє до повного повернення позичальником отриманого кредиту, сплати відсотків за користування ним та у разі нарахування штрафних санкцій. Ці положення відповідають вимогам ст.598,599 ЦК України, які передбачають припинення зобов`язання виконанням, проведеним належним чином. Як достовірно встановлено судом під час розгляду даної справи, позивач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, чим Банк фактично змінив строк кінцевого повернення кредиту, який настав 21.09.2012р. При цьому, суд враховує, що закінчення строку дії договору також не припиняє невиконаного зобов`язання між сторонами і згідно з ч.4 ст.631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] своє зобов`язання за кредитним договором щодо повернення отриманих грошових коштів, сплати відсотків та нарахованих штрафних санкцій на вимогу Банку про дострокове повернення кредитних коштів не виконала до теперішнього часу. Таким чином, суд вважає доведеним факт наявності невиконаного позивачем зобов`язання щодо повернення кредиту та інших пов`язаних платежів, яке виникло на підставі кредитного договору, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав, передбачених як кредитним договором, так і законом, вважати таке зобов`язання припиненим. Оскільки іпотека жилого будинку [ADDRESS] , якою було забезпечено виконання позивачем [PERSON] її зобов`язання за кредитним договором, має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до його припинення, беручи до уваги, що основне зобов`язання за кредитним договором позивачем до теперішнього часу не виконано, суд вважає іпотеку чинною, підстав для її припинення немає. Доводи позивача та його представника про те, що зобов`язання за кредитним договором і відповідно іпотека є припиненими через сплив позовної давності і відмову судом в позові Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості, суд не бере до уваги, виходячи з такого. Як вже зазначалось, за змістом ч.1 ст.598 ЦК України підстави припинення зобов`язання передбачаються договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст.599), переданням відступного (ст.600), зарахуванням (ст.601), за домовленістю сторін (ст.604), прощенням боргу (ст.605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606), неможливістю виконання (ст.607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.608,609). Підстави припинення зобов`язання, визначені законом, тобто в даному випадку вказаними статтями ЦК України, є вичерпними. Підстави припинення іпотеки, яка має похідний від основного зобов`язання характер, визначені ст.593 ЦК України та ст.17 Закону України «Про іпотеку». Вказані норми також містять вичерпний перелік таких підстав. Отже, діюче цивільне законодавство України не визначає сплив позовної давності окремою підставою для припинення як основного зобов`язання (в даному випадку - повернення кредиту), так і додаткового (іпотеки нерухомого майна). Відповідно до ст.256,257,267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити захист належного їй цивільного права. У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Вказане узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, на яку посилається позивач та його представник. Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, Європейський Суд з прав людини також пов`язує сплив позовної давності з виникненням у особи, яка вчинила правопорушення, права уникнути притягнення до відповідальності саме судом. Разом з тим, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання в позасудовому порядку. Зокрема, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч.1 ст.267 ЦК України), встановлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Крім того, аналіз Закону України «Про іпотеку» дає підстави стверджувати, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Укладений між сторонами іпотечний договір в п.4 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. В даному випадку таке застереження є позасудовим способом захисту прав кредитора у випадку невиконання боржником своїх зобовьязань за кредитним договором і, як встановлено судом, у такий спосіб відповідач не здійснював захист своїх порушених прав. При цьому, обрання певного способу правового захисту, у т.ч. й позасудового, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Отже, нездійснення у визначений судом строк права на захист порушеного цивільного права не припиняє такого права, а лише позбавляє особу права на судовий захист цього права та надає боржнику право бути звільненим саме від переслідування або притягнення до суду. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором не може вважатися підставою для припинення іпотеки. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17. Вищенаведене спростовує доводи позивача та його представника про припинення договору іпотеки у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Такі доводи є суб`єктивною оцінкою та тлумаченням норм законодавства. На підставі вищевикладеного, в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial