Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], Кирилівської селищної ради про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON]. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з незареєстрованого за спадкодавцем житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 96,7 кв.метри, який розташований по [ADDRESS]. Право власності на зазначений павільйон виникло за спадкодавцем відповідно до рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17.05.2010 року та ухвали зазначеного суду від 31.08.2010 року по цивільній справі № 2-309/2010 р. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України є відповідач [PERSON] ( син спадкодавця) та позивач [PERSON] ( дочка спадкодавця, дошлюбне прізвище якої [PERSON]). Зазначені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження та про одруження. Після смерті [PERSON] позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини ( така заява подана позивачем [PERSON]) та заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя ( така заява подана позивачем [PERSON]), зазначені заяви прийняті нотаріусом до провадження. Одночасно позивачам нотаріус повідомив, що за свого життя, а саме 23 листопада 2011 року, спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт згідно змісту якого він, на випадок своєї смерті, заповідав все належне йому майно відповідачу [PERSON], позивачу ж [PERSON] нотаріусом запропоновано надати правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS]. В зв"язку з тим, що як зазначено раніше, спадкодавцем було складено заповіт на користь відповідача [PERSON], між позивачами та відповідачем виник спір стосовно спадщини, свої вимоги стосовно спадкового майна позивачі обґрунтовують наступним: 18 лютого 1984 року між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] було укладено шлюб, зазначений шлюб було зареєстровано Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області, актовий запис № 6. Зазначена обставиш підтверджується копією відповідного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану. Після укладення шлюбу спадкодавець [PERSON] отримав 10 лютого 1985 року в користування земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS], ділянка була призначена для будівництва житлового будинку. На ділянці спадкодавцем та позивачем [PERSON] було розпочате будівництво будинку, а саме подружжя [PERSON] спочатку збудували невеликий будиночок, в якому можливо було тимчасово проживати, в подальшому позивач та спадкодавець мали намір збудувати житловий будинок, а уже збудований пристосувати під літню кухню. Але такі наміри не були здійснені оскільки шлюб між зазначеним особами 15 травня 1987 року було розірвано. В зв"язку з тим, що у позивача [PERSON] були реальні можливості проживати в іншому місці, після розірвання шлюбу, позивач [PERSON] почала проживати окремо, але звичайних стосунків між позивачем та спадкодавцем втрачено не було, вони продовжували спілкуватися між собою, спадкодавець [PERSON] постійно приймав участь у вихованні дочки тощо. Між собою позивач та спадкодавець домовилися, що збудований будиночок є їхньою спільною власністю, але вони проживали кожен окремо один від одного - позивач проживала [ADDRESS], а спадкодавець проживав [ADDRESS]. В подальшому в зв"язку з матеріальними труднощами, відсутністю роботи тощо спадкодавець не зміг продовжити будівництво будинку. Зазначену будівлю належним чином в експлуатацію введено не було, будь-яких правовстановлюючих документів на будівлю отримано не було, спадкодавець навіть не був зареєстрованим за адресою будинку. Враховуючи викладене позивач вважає, що зазначене домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, тобто вона, як дружина спадкодавця, має право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, яке (домоволодіння) було збудоване в період шлюбу між зазначеними особами. Такі вимоги цілком відповідають ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю України ( ред.1969 року) , який діяв на час виникнення правовідносин стосовно спірного будиночка. Зазначеною нормою передбачено, що майно, яке було нажите подружжям підчас шлюбу, є їх спільною сумісною власністю кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження таким майном. Факт надання земельної ділянки в користування на ім"я одного з подружжя [PERSON], факт надання дозволу на будівництво будинку, факт будівництва будиночка в період шлюбу позивача [PERSON] із спадкодавцем може бути підтверджено відповідними копіями документів про надання дозволів ( останні повинні міститися в архівах Кирилівської селищної ради та відділу містобудування та архітектури Якимівської РДА) та може бути підтверджено показами свідків, які прибудуть в судове засідання ; - як зазначалося раніше за свого життя спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт відповідно до змісту якого він на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно на користь відповідача [PERSON] Але позивачі по справі, зокрема позивач [PERSON] вважає, що зазначений заповіт, а саме зміст його, не відповідає дійсній волі, бажанню спадкодавця. Незважаючи на те, що в 1987 році батьки позивача [PERSON] розірвали шлюб між собою, між ними продовжувалися нормальні стосунки, вони періодично спілкувалися між собою, надавали один іншому допомогу тощо. Такі відносини між батьками позивача [PERSON] стали наслідком того, що як позивач , так і її батько постійно спілкувалися між собою, будь-яких негативних стосунків між ними не виникало, спадкодавець [PERSON] постійно допомагав своїй дочці, приймав участь у її вихованні тощо. За свого життя спадкодавець ніколи не виказував будь-яких думок, що йому ближче його син від першого шлюбу - відповідач [PERSON], будь-яких нерівних відносин між дітьми спадкодавець не допускав. В вересні 2011 року спадкодавець [PERSON] захворів він переніс інсульт головного мозку в зв"язку з чим був госпіталізований до Якимівської ЦРЛ де проходив тривалий курс лікування від хвороби. Під час хвороби позивачі відвідували спадкодавця, їм стало відомо, що спадкодавець приймає сильнодіючі лікарські препарати, таке лікування мало тривалий час. Під час відвідувань спадкодавця позивачі помічали, що його поведінка не зовсім відповідає звичайному стану здорової людини - [PERSON] іноді заговорювався, розповідав про речі, які є несумісними між собою тощо. Незважаючи на лікування хворобливий стан [PERSON] був сталим, [PERSON] продовжував приймати зазначені лікарські препарати на протязі двох місяців, але позитивних наслідків таке лікування не мало. В листопаді 2011 року, продовжуючи перебувати в Якимівській ЦРЛ, [PERSON] пройшов певне обстеження та в нього було виявлено тяжку хворобу - рак легенів 4 ступеню. Вважаючи зазначене [PERSON] почав лікуватися в Мелітопольському онкодіспансері, але в зв"язку з тим, що хвороба була дуже запущена, позитивних прогнозів щодо лікування лікарями не давалося, [PERSON] був виписаний з онкодиспансера для продовження підтримки життя в домашніх умовах. Весь цей час [PERSON] продовжував приймати сильнодіючі лікарські препарати. Одразу після виписки з онкодиспансера, в листопаді 2011 року, спадкодавцем [PERSON] і було складено заповіт. Позивач [PERSON] вважає, що в зв"язку з викладеними обставинами цей заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, заповіт було складено під впливом сильнодіючих лікарських препаратів, під час складання заповіту [PERSON] не в повній мірі був дієздатною особою та несвідомо міг вчинити певні дії, тобто скласти заповіт. Крім того позивачу та її представнику за довіреністю стало відомо, що з вересня 2011 року над [PERSON] було оформлено опікунство, опікуном було призначено відповідача по справі. У відповідності до вимог ст.60 ЦК України опіка встановлюються судом над особою, яка визнана недієздатною. Такі відомості додатково свідчать, що складання оспорюваного заповіту не відповідає дійсній волі спадкодавця. Таким чином позивач [PERSON] вважає, що оскільки такий заповіт с недійсним, то стосовно спадщини, яка належала спадкодавцю, треба застосовувати норми іншого закону спадкування за законом. Оскільки дітьми спадкодавця [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], вони у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги, інших спадкоємців зазначеної черги немає. Таким чином спадщина, яка відкрилася після смерті [PERSON] повинна належати позивачу [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; Підсумовуючи викладене позивачі вважають, що заповіт ,який було складено спадкодавцем [PERSON] відповідно до змісту якого він на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно на користь відповідача [PERSON] є недійсним, а майно, яке належало на час смерті спадкодавцю повинно бути розподілене між сторонами наступним чином: стосовно будиночка [ADDRESS] - 1/2 частина повинна належати позивачу [PERSON] як дружині в спільному майні подружжя, інша 1/2 частина будиночка повинна належати в рівних частках позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] як спадкоємцям першої черги після померлого спадкодавця; стосовно павільйону літера А-1 загальною площею 96,7 кв.метри, який розташований по [ADDRESS] - він повинен належати в рівних частках позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] як спадкоємцям першої черги після померлого спадкодавця. Таким чином позивачі просять заповіт, який було складено [PERSON] відповідно до змісту якого він на випадок своєї смерті, заповідав все належне йому майно відповідачу [PERSON] визнати недійсним. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину незареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] Якимівського району Запорізької області. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину незареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] Якимівського району Запорізької області. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/4 частину незареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] домоволодіння [ADDRESS]. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на павільйону літера А-1 загальною площею 96,7 кв. метри, який розташований по [ADDRESS]. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на павільйону літера А-1 загальною площею 96,7 кв. метри, який розташований по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Позивач [PERSON] зазначила, що вона почала проживати з заповідачем ще з 1982 року, а одружилися після народження доньки, позивача [PERSON], у вересні 1983 року, вона була його третьою дружиною та зазначене нерухоме майно вони будували разом з батьком їх спільної доньки [PERSON] та відповідача [PERSON], сам син, відповідач [PERSON] в будівництві участі не приймав, як і його мати. Після одруження, через 1,5 роки, вони з заповідачем. [PERSON] розлучились, в 1985 році, та на протязі 28-ми років вона не зверталась з заявою про розподіл сумісно набутого подружжям майна, так як вважала, що все буде по чесному та все майно, що належало померлому [PERSON] буде розділено між їх спільною донькою [PERSON] та відповідачем, сином [PERSON], але сам [PERSON] не міг з власної волі, як вона вважає скласти заповіт на ім»я свого сина, [PERSON], так як він дуже любив їх спільну доньку, [PERSON]. Представник позивача [PERSON] зазначив, що вимоги на частину спадщини відповідають ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю України ( ред.1969 року) та позивач [PERSON] має право на частку нерухомого майна, сумісно набутого подружжям, а тому має право на ? частини незареєстрованого за спадкодавцем домоволодіння [ADDRESS]. Також зазначив, що під час складання заповіту [PERSON] не в повній мірі був дієздатною особою та несвідомо міг вчинити певні дії, тобто скласти заповіт. Крім того позивачу та йому, представнику за довіреністю стало відомо, що з вересня 2011 року над [PERSON] було оформлено опікунство, опікуном було призначено відповідача по справі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] зазначив, що навіть земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно була виділена на ім»я його батька, під час шлюбу з його матір»ю, як молодому подружжю та він безпосередньо допомагав будувати зазначене майно. Його батько, [PERSON] заповідав йому все майно, при цьому розумів значення своїх дій та міг ними керувати при складанні заповіту від заповіту, його волевиявлення було вільним і відповідало його волі. Представник відповідача [PERSON] зазначив, що позивачі не мають жодного відношення до нерухомого майна, яке на теперішній час навіть не зареєстровано та поділу цього майна, а щодо питання про недійсність складеного [PERSON] заповіту, позивачами не надано жодних доказів на свої твердження. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, відповідно до ч.2 ст. 1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Судом встановлено, що заповідач [PERSON] розумів значення своїх дій та міг ними керувати при складанні заповіту, посвідченого 23 листопада 2011 року Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області за № 173, на ім"я [PERSON] (а.с.88), що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: поясненнями в судовому засіданні сторін та висновками первинної посмертної судово-психіатричної експертизи, Акт №322 від 20.05.2013 року (а.с.107-113) та Актом судово-психіатричної експертизи №60а/164а від 20.02.2014 року (163-168). Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем [PERSON] та представником позивача [PERSON] не надано суду докази того, що спадкодавець [PERSON] не розумів значення своїх дій або не міг ними керувати при складанні заповіту, посвідченого 23 листопада 2011 року Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області за № 173, на ім"я [PERSON], як зазначено в позові. Щодо посилання позивача та його представника на те, що відповідачем [PERSON] з вересня 2011 року над [PERSON] було оформлено опікунство, опікуном було призначено відповідача по справі, а у відповідності до вимог ст.60 ЦК України опіка встановлюються судом над особою, яка визнана недієздатною, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, дійсно відповідач по справі [PERSON] звертався до Якимівського районного суду з позовом про визнання громадянина недієздатним, встановлення над [PERSON] опіки і призначення опікуна у травні 2012 року (а.с. 99), тобто майже через рік після складання заповіту [PERSON]. Також слід зазначити, що провадження по зазначеній цивільній справі було закрито в зв'язку зі смертю [PERSON] (а.с.100). Згідно із ст. 1234 ЦК України та ст.ст. 56,57 Закону України «Про нотаріат» заповіт може бути зроблено, змінено або скасовано лише особисто самим громадянином заповідачем. Вчинення цих дій і було волевиявленням заповідача [PERSON] при складанні заповіту, посвідченого 23 листопада 2011 року Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області за № 173, на ім"я [PERSON]. Позивачами ти їх представником в судовому засіданні не доведено, що складений [PERSON] заповіт, був складений ним як особою, волевиявлення якої не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином відповідно і вимоги про визнання за позивачами права власності на ? частину будь-якого майна не підлягають задоволенню, так як заповідач відповідно до заповіту заповідав все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON], відповідачу по справі. Також відсутні дані про онкохворобу заповідача та приймання сильнодіючих ліків, зазначену в позові, згідно наданих відповідей з лікарень на час складання зазначеного заповіту (а.с.85) і це не підтвердилось у висновках проведених під час розгляду справи первинної посмертної судово-психіатричної експертизи, Акт №322 від 20.05.2013 року (а.с.107-113) та Актом судово-психіатричної експертизи №60а/164а від 20.02.2014 року (163-168). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed