Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2018 року звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Пласт», згідно якого просив стягнути з відповідача ПАТ «Пласт» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 101907,31 гривень та заборгованість по авансовим звітам у сумі 14498,42 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.07.2017 року по 26.06.2018 року у сумі 190116,68 гривень; 40000 гривень завданої позивачу моральної шкоди. Позов [PERSON] обґрунтував тим, що він був прийнятий на роботу у ПАТ «Пласт» згідно наказу за №103-к від 08.11.2016 року на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога. У відповідності з наказом за №45-к від 24.07.2017 року позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Розрахунок по заробітній платі при звільненні проведений не був і згідно з офіційною довідкою за №203 від 18.06.2018 року, виданої ПАТ «Пласт», заборгованість по заробітній платі станом на 31.07.2017 року становить 101907,31 гривень, заборгованість по авансовим звітам становить 14498,42 гривень. Крім того, враховуючи, що до цього часу відповідач не здійснив з [PERSON] розрахунок по заборгованій заробітній платі, посилаючись на відсутність коштів, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду. Згідно розрахунку, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати [PERSON] складає 190118,68 гривень (за період затримки з 24.07.2017 року до часу звернення до суду 26.06.2018 року). Також, внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано значної моральної шкоди, він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини, не маючи відповідних грошових коштів для оплати комунальних коштів, придбання ліків, одягу та харчування. Позивач оцінює нанесену йому моральну шкоду в розмірі 40000 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити повністю. Ухвалою суду від 02.07.2018 року було відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. У встановлений судом строк відповідач подав відзив проти позову, в якому вказав, що погоджується з позовними вимогами [PERSON] щодо необхідності виплати останньому його заробітної плати в сумі 101907,31 гривень. В іншій частині вимог відповідач заперечує, оскільки факт невиплати заробітної плати відповідачем є результатом не вини підприємства, а ряду обставин. Так, ухвалою слідчого судді Соломянського районного суду м.Києва від 15.11.2016 року накладено арешт природного газу, видобутого підприємством з листопада 2016 року по сьогоднішній день; арешт рахунків та коштів; всього рухомого майна підприємства, арешт нерухомого майна ПАТ «Пласт». Крім того, позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди відповідачем. Відповідач просив в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати та моральної шкоди відмовити повністю. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не зявився, відповідач надав відзив на позов. В наданому клопотанні відповідач просив справу розглянути у відсутність свого представника, в задоволенні позову відмовити в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат та моральної шкоди. У звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.19 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу у ПАТ «Пласт», згідно наказу за №103-к від 08.11.2016 року на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога. У відповідності з наказом за №45-к від 24.07.2017 року позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8-11 копія трудової книжки). Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього\~Кодексу. Статтею 116\~КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 101907,31 гривень та заборгованість по авансовим звітам - 14498,42 гривень (а.с.7 довідка відповідача). Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 101907,31 гривень, заборгованість по авансовим звітам - 14498,42 гривень, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27\~Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середня заробітна\~плата[PERSON] за останні два місяці складає 16319,10 гривень, кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 36 днів, середньоденна заробітна плата складає 815,96 гривень, згідно наданої довідки відповідача (а.с.7). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.07.2017 року по 19.07.2018 року у сумі 201542,12 гривень (247 робочих дня х 815,96 гривень середньоденної заробітної плати). Заперечення відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог через те, що вини відповідача у невиплаті сум, належних позивачеві при звільненні немає, так як рахунки та майно підприємства перебувають під арештом, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобовязань роботодавця перед третіми особами та у звязку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст.\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України\~(правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб'єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична\~\~або\~\~юридична\~\~особа\~\~має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності",\~\~яке\~\~міститься\~\~в першій\~\~частині статті 1 Протоколу N 1,\~\~має автономне значення,\~\~яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від\~\~формальної класифікації в національному законодавстві:\~\~деякі інші права та інтереси,\~\~наприклад, борги, що становлять\~\~майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому,\~\~заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1». Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Щодо вимог про відшкодування 40000 гривень моральної шкоди, то суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та зокрема її розміру 40000 гривень за обставин, встановлених судом. Відповідно до положення\~статті 237-1 КЗпП України, на яку посилається позивач, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до положень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав\~\~ позивач,\~\~ характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~вимагає доведення такої позивачем належними доказами, та не є безумовною підставою для застосування судом у випадку відновлення порушеного права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд не вбачає. Виходячи із цього, суд вважає, що у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Суд приходить\~до висновку\~про часткове\~задоволення позовних\~вимог[PERSON] , стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 101907,31 гривень, по авансовим звітам - 14498,42 гривень, та середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 201542,12 гривень за період затримки з 25.07.2017 року по 19.07.2018 року. На підставі\~норми ст.141ЦПК України, положення\~Закону України «Про судовий збір»\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 гривень. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial