Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Просив визнати недійсним договір позики від 01 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю офісного комплексу загальною площею 331,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 01 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що згідно пункту 3 Договору за погодженням сторін продаж будівлі здійснюється за 539 840 (п"ятсот тридцять дев"ять тисяч вісімсот сорок) грн., які перераховані покупцем на розрахунковий рахунок продавця до підписання даного договору. Стверджує, що 01.12.2016 року між позивачем та [PERSON] , яка являється дружиною [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого, позивач начебто, позичив у останньої грошові кошти у розмірі 2 096 559(два мільйони дев"яносто шість тисяч п"ятсот п"ятдесят дев"ять) грн., що еквівалентно 82025 (вісімдесяти двом тисячам двадцяти п"яти) доларам США, які зобов"язувався повернути до 01.03.2017 року. Разом із тим, 01.12.2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов"язання за договором позики позивач передав [PERSON] в іпотеку належне йому майно, нежитлове приміщення розташоване в [ADDRESS] . Проте стверджує, що жодної гривні від [PERSON] не отримав і жодного доказу того, що він отримував будь-які кошти немає. Вказує, що 04 квітня 2018 року між Чернівецькою міською радою та [PERSON] укладено договір оренди землі, на підставі рішення Чернівецької міської ради VII скликання від 24.02.2018 року №1156, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування нежитлової будівлі офісного комплексу, яка знаходиться за адересою: [ADDRESS] ). Тобто жодних претензій, що стосувалися б неналежного виконання позивачем будь-яких договорів [PERSON] не висловлювалось, навіть після спливу строку дії іпотечного договору. Однак, згідно витягу з державного реєстру речових прав від 31.08.2019 року №179347117, 28.05.2019 року [PERSON] стала власником вищевказаного нерухомого майна в [ADDRESS] . Разом із тим позивачу не відомо на якій правовій підставі остання набула право власності на вищевказане нерухоме майно. Представник позивача в судовому засіданні вказував, що згідно інформації з офіційного сайту Міністерства Юстиції України [PERSON] не є і не була зареєстрована як особа підприємець та ніде не працювала, або якщо працювала і отримувала мінімальну заробітню плату, в неї не було можливості надати позику у сумі 2 096 559(два мільйони дев"яносто шість тисяч п"ятсот п"ятдесят дев"ять) грн. Посилався на те, що грошові кошти за договором позики йому позикодавцем [PERSON] не передавались, і розписка про факт передачі коштів не складалась. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав його необґрунтованості. Посилався на те, що договір позики відповідає умовам дійсності правочину. Вказує, що позивач не заперечує факт укладення (підписання) правочину. Посилання позивача на те, що він не отримав ні гривні не відповідає дійсності, адже позивач кошти отримав, що підтвердив своїм підписом у договорі позики. Стверджує, що позивачем не наведено суду жодних доказів про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки при укладенні договору позики. Вказав, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, або дійсних намірів учасників, про свідомий намір невиконання зобов"язань договору або приховування справжніх намірів правочину, відповідно до яких правочин можна визнати фіктивним. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася. Надала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, просила постановити рішення згідно вимог чинного законодавства. Допитаний судом свідок [PERSON] вказав, що приміщення по [ADDRESS] було взято в оренду [PERSON] . У 2016 році останній мав намір його викупити. 01.12.2016 року [PERSON] попросив під"їхати з ним до офісу нотаріуса де буде укладатись договір купівлі нерухомого майна. Після оформлення договору [PERSON] передав кошти [PERSON] . Вказав, що разом з [PERSON] була [PERSON] , яка ніяких коштів [PERSON] не передавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що 01.12.2016 року до нього зателефонував [PERSON] і попросив під"їхати до офісу нотаріуса, де він буде укладати договір купівлі будівлі, яку орендував в [PERSON] . Після підписання договору [PERSON] передав кошти у пакеті [PERSON] , з яким була присутня жінка на ім"я [PERSON] . Дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та свідків суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, а до вказаних правовідносин слід застосувати наступні правові норми. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 01.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики щодо надання [PERSON] грошових коштів у розмірі 2 096 559 (два мільйони дев"яносто шість тисяч п"ятсот п"ятдесят дев"ять) грн., що еквівалентно 82025 (вісімдесяти двом тисячам двадцяти п"яти) доларам США зі строком погашення не пізніше як до 01 березня 2017 року включно.(а.с.14) Спірний договір забезпечується договором іпотеки від 01.12.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. (а.с. 15-17) Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Пунктом 1 оспорюваного Договору позики від 01.12.2016 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 096 559(два мільйони дев"яносто шість тисяч п"ятсот п"ятдесят дев"ять) грн. При цьому, відповідно до п.2 Договору позики від 01.12.2016 року: "Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать їхні підписи під даним договором". Аналізуючи зміст цього пункту спірного договору суд вважає, що факт передачі коштів, вказаних у ньому, підтверджено самим договором, який підписано сторонами. Даний пункт договору, відповідно до його змісту на переконання суду, фактично і є розпискою про отримання та передачу коштів. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву. Обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14. Відповідно до п.п. 7 п. 9 підписаного сторонами договору позики від 01.12.2016 року: "Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлених у ньому". Таким чином договір не носить характеру фіктивного чи удаваного. За приписами ст.ст.203,204 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Факт підписання спірного договору позики від 01.12.2016 позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі. Також, судом враховано, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через три роки після його укладення, що також ставить під сумнів твердження щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, шляхом обману або щодо безгрошовості такого договору. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Згідно п. 2 Договору позики, підписанням вказаного договору [PERSON] засвідчив саме факт отримання від [PERSON] позики в повному розмірі, а саме 2096559(два мільйони дев"яносто шість тисяч п"ятсот п"ятдесят дев"ять) грн. Враховуючи, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок невиконання боргових зобов"язань позичальником відповідно до п.п.5.1 п.5 Іпотечного Договору від 01.12.2016 року - Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (а.с.16) Крім того, матеріали справи не підтверджують доводи позивача, щодо відсутності згоди одного з подружжя на укладення договору позики. Суду не надано доказів і даних щодо сімейного стану відповідачів. Також, згідно з постановою Верховного суду, від 27.11.2019 року у справі №133/3928/14-ц, згода одного з подружжя на укладення договору позики - не потрібна. Для укладення договору позики (за яким виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловіку) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов"язальних правовідносин. Також, у відповіді на відзив позивач як на підставу недійсності договору позики посилається на обман зі сторони позикодавця. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. За результатами судового розгляду судом не встановлено факту підписання позивачем спірного договору позики під впливом обману. Позивачем не надано суду жодних доказів про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки при укладанні договору позики, не надано доказів на підтвердження факту введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників , про свідомий намір невиконання зобов"язань договору, або приховування справжніх намірів учасників правочину. Посилання позивача на інформацію, витребувану з ГУДФС про доходи [PERSON] за період 2006-2016 років, як на один з доказів не передавання коштів позивачу при укладанні спірного договору, суд не приймає як доказ фіктивності правочину, оскільки факт передачі цих коштів відображений у договорі, а природа таких коштів не є предметом дослідження у цій справі. Зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі №143/280/17 зазначив, що факт виконання зобов"язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідків. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, обставини, на які позивач посилається як на підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач під час розгляду справи не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed