Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернулася із позовом до суду та просить постановити судове рішення, яким розірвати між нею та відповідачем шлюб, що був зареєстрований 30 вересня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис № 192 та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання спільної неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини заробітку(доходу) до її повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 30.09.2000 року перебуває у шлюбі із відповідачем. Шлюбні відносини вони припинили 2 вересня 2015 року через різні погляди на взаємні сімейні права та обов'язки подружжя. Припинивши шлюбні стосунки більше вони їх не поновлювали, спільне господарство не вели, примирятися не намагалися. Крім того, позивач зазначала, що їх спільна з відповідачем малолітня дитина - [PERSON], [INFO], після припинення шлюбних відносин залишилась проживати разом з нею. Дитина знаходиться на її матеріальному забезпеченні. Згоди з приводу матеріального утримання дитини між нею та відповідачем не досягнуто, а тому у відповідності до ст. 181 Сімейного кодексу України, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу із позивачем, зазначивши, що їх примирення не можливе, оскільки перша фактично створила нову сім"ю. Позовні вимоги про стягнення аліментів відповідач просив задовольнити частково, а саме у розмірі 1/5 частини його доходів, посилаючись на те, що він добровільно утримує свою доньку і має намір робити це і надалі, але, вважає, що позивач навмисно завищила розмір аліментів, оскільки ніде не працюючи, намагається за рахунок аліментів вирішитиі свої матеріальні проблеми. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Як вбачається із копії свідоцтва про одруження (а.с. 10 ) сторони знаходяться між собою у шлюбі, що був зареєстрований 30 вересня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис № 192. Копія свідоцтва про народження свідчить про те, що від шлюбу позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. (а.с. 11) Як пояснила в судовому засіданні позивач шлюбні відносини з відповідачем вони припинили 01.09.2015 року, оскільки відповідач не підтримав її прагнення отримати ще одну вищу освіту. З цього часу вони стали мешкати за різними адресами. При цьому дитина залишилася із нею. Відповідач ці обставини в судовому засіданні підтвердив та заявив що наміру примирятися із позивачем він не має, оскільки остання вступила у фактичні шлюбні стосунки із іншим чоловіком. За таких обставин, відповідач також наполягав на розірванні шлюбу. За змістом ст. 24 СК України, добровільність шлюбу - одна з основних його засад, що є чинною не лише на стадії реєстрації, а являється довічною рисою. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до статей 105 та 112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя за рішенням суду, яке постановляється у випадку встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Враховуючи вищевикладене те, що сторони наполягають на розірванні шлюбу, вважаючи що він існує лише формально і примирення між ними не можливе, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а відтак позов у цій частині необхідно задовольнити у повному обсязі. Далі. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд прийшов до висновку, що ці вимоги мають бути задоволені частково. Судом, як зазначалося вище у рішенні, встановлено, що сторони являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. На даний час сторони проживають окремо. Неповнолітня дитина мешкає разом із матір'ю, знаходячись на утриманні останньої. Відповідач, являючись батьком дитини, належної і достатньої матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, хоча, як він пояснив, не є платником аліментів на користь третіх осіб, за віком та станом здоров'я працездатний, має постіійне місце роботи на ДП СхідГЗК та сталий заробіток. За таких обставин, позивач просила стягнути із останнього аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], до досягнення нею повноліття у розмірі 1/3 частини з доходів відповідача. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов'язків (ч.2 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, при цьому даний обов'язок є особистим, індивідуальним обов'язком як матері, так і батька. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.1 і ч.3 181 СК України. Відповідно вимог ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням наведеного, судом у даній справі вбачаються підстави для присудження аліментів на утримання неповнолітньої дитини у частці від заробітку (доходу) відповідача. При визначенні розміру аліментів, які підлягають сплаті, судом береться до уваги, що [PERSON] платником аліментів на користь інших осіб не являється, є здоровим та працездатним, має постійне місце роботи та отримує середньомісячний заробіток у розмірі 6 000 грн. 00 коп., а відтак, суд вважає справедливим та співмірним визначити розмір стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до повноліття дитини. Доводи позивача про те, що відповідач має сплачувати на її користь аліменти у більшому розмірі, суд до уваги не приймає та вважає за необхідне зазначити в судовому рішенні, що попри те, що позивач не працює, а навчається в ІП "Стратегія", вона також є здоровою та працездатною особою, отримує степендію у розмірі 825 грн. 00 коп., має у власності та користується транспортним засобом марки "Шевроле-Ланчетті", а також є власником земельного паю в с. Комісарівка П"ятихатського району, що нею було підтвердженно в судовому засіданні. Відтак, з огляду на те, що на матері, як і на батьку дитини лежить обов"язок утримувати свою неповнолітню дитину, позивач має виконувати цей обов"язок на рівні з відповідачем. Той факт, що позивач не працює, а навчається, судом також не береться до уваги, оскільки позивач, маючи обов"язок по утриманню своєї неповнолітньої дитини забов"язана організовувати свою життєдіяльність в такий спосіб, щоб вона забезпечувала можливість матеріального утримання дитини. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне покласти їх на відповідача. З урахуванням наведенного,

Outcome: partial