Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду 02 жовтня 2014 року з вищевказаним позовом, в провадження судді переданий 03 жовтня 2014 року, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, з 10 липня 2007 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей не надає. В зв»язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу). У судове засідання сторони надали спільну заяву, в якій прохали слухати цивільну справу за їх відсутністю. З боку відповідача подано письмовий відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що позов визнає. Діти дійсно проживають з його дружиною, так як їх сім"я фактично розпалася у вересні місяці 2014 року і вони разом не проживають. Відповідач зазначив, що він працює, стягнень за виконавчими листами з нього не проводиться і за станом здоров"я, він пільгами не користується. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом з»ясовано, що позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі, який укладено 10 липня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 24, про що свідчить ксерокопія свідоцтва про шлюб (а.с.№11). В даному шлюбі в них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що свідчать ксерокопії свідоцтва про народження (а.с.№ 9-10), в яких в графі батько зазначено: [PERSON], а в графі мати: [PERSON]. Судом встановлено, що відповідач не надає постійної матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільних дітей. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: " Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов"язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов"язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що "Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що "Сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини." Згідно статті №12 цього закону вказано, що " Виховання в сім"ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці". Судом було з»ясовано матеріальне становище сторін, де встановлено, що відповідач працює. Позивач на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, отримує матеріальну дпомогу, але її доходу не вистачає для повноцінного забезпечення дітей.

Outcome: approved