Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

[PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України (надалі - Відповідач -1) та Генеральної прокуратури України (надалі по тексту - Відповідач -2), в якому просив визнати його потерпілою особою, який через переслідування посадових осіб держави Україна в особі Міністерства юстиції України і Генеральної прокуратури України втратив сім років трудового стажу (з вересня 2009 року по жовтень 2010 року); відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду, завдану бездіяльністю посадових осіб названих державних органів у сумі 300 000 грн., а також витрати на судовий збір в розмірі 1401, 60 грн., та послуги на правову допомогу в сумі 10 000 грн., що в сумі складає 311 401, 60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.09.2009 року та 22.10.2009 року прокурором Житомирської області незаконно порушено відносно позивача кримінальні справи за ч. 2 ст. 205 КК України у кримінальній справі № 09/079016, яка перебувала у провадженні слідчих податкової міліції ДПА у Житомирській області, незаконним проведенням слідства у цій справі, а також безпідставно тривалим з квітня 2010 року її розглядом Богунським районним судом м. Житомира. Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій з боку слідчих податкової міліції Житомирської області, прокурорів прокуратури Житомирської області, бездіяльності судді Богунського районного суду м. Житомира Гулак Н.А., Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України1 йому завдано матеріальну шкоду на суму 220 000 грн., моральну шкоду на суму 80 000, 00 грн, яку просить стягнути на його користь. Також просить, у зв`язку із вищезазначеним та із втратою 7 років трудового стажу внаслідок переслідування з боку Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України визнати його потерпілою особою. За таких обставин, [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав та відшкодуванням коштів. Так, згідно з положеннями процесуального закону, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін у судове засідання (а.с. 54-55). 22.03.2019 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача Генеральної прокуратури України Ступак Д. на позовну заяву, в якому він не погодився із позовними вимогами позивача та вважає позов безпідставним. В обґрунтування своєї позиції, представник відповідача зазначив, що слідчим відділом податкової міліції ДПА у Житомирській області проводилось розслідування кримінальної справи № 079016/09 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 212 КК України, [PERSON] за ч. 1 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та [PERSON] за ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 358 КК України, яку 26.03.2010 року з обвинувальним висновком направлено для розгляду по суті до Богунського районного суду м. Житомира. Обвинувальний висновок у кримінальній справі затверджено 23.03.2010 року заступником прокурора Житомирської області. Слідчим відділом податкової міліції ДПА у Житомирській області також проводилось розслідування у кримінальній справі № 0790005/10 за виділеними матеріалами по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 205 КК України, яку 20.08.2010 року направлено до Богунського районного суду м. Житомира. Указані кримінальні справи об`єднано в одне провадження № 41-1/12 та розглядаються Богунським районним судом м. Житомира. Підтримання державного обвинувачення здійснюється Житомирською місцевою прокуратурою, судовий розгляд кримінальної справи триває. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не наведено жодної із підстав, за якими він мав би право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відтак такі вимоги є безпідставними (а.с.63-66). 26.03.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Міністерства юстиції України, Столярчук Д.В., в якому зазначив, що проти позову заперечують, вважають вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Зокрема, зазначили, що позивачем не вказано яким чином Міністерство юстиції України порушило його права, а також твердження позивача про бездіяльність Міністерства юстиції України нічим не підтверджено, законно не встановлено. Щодо розрахунку шкоди, відповідач вважає їх теоретичними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені певними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідачі не здійснювали протиправні дії. Підсумовуючи вищезазначене, представник відповідача зазначив, що вказані обставини свідчать про необґрунтованість позовних вимог, зокрема позивачем не доведено факту протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України, не надано жодних доказів причинного зв`язку між нібито протиправною поведінкою Міністерства юстиції України та збитками позивача, а також документально не підтверджено розрахунки суми можливих збитків, тому зазначили, що позов є безпідставним та необґрунтованим (а.с.70-77). 28.11.2019 року від позивача надійшли заперечення на відзиви відповідачів, в яких зазначив, що обидва відзиви не спростовують факт бездіяльності відповідачів (а.с. 114-115). 28.11.2019 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог та виклав позовні вимоги у наступній редакції, зокрема просив: - Визнати його особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна і є обмеженою в правах в особі Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України; - Стягнути з відповідачів 80 000, 00 грн. моральної шкоди, завданою позивачу бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України (а.с. 117). В засіданні позивач [PERSON] позовну заяву з внесеними уточненнями підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора, Ступак Д.В. та представники відповідача Міністерства юстиції України Столярчук Д.В.,Немирівська А.Г. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали провадження, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з наступних підстав. Щодо вимоги позивача про визнання його особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна і є обмеженою в своїх правах в особі Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України, то суд відмічає наступне. Так, в своїй практиці ЄЄПЛ особливу увагу звертає на тривалість провадження, на те, чи було воно надмірним та чи відповідало вимозі «розумного строку», а, відповідно, чи було у зв`язку з цим порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Враховуючи позицію ЄСПЛ, то початок перебігу строку у справах про кримінальне обвинувачення Судом визначається моментом пред`явлення обвинувачення, тобто моментом "офіційного повідомлення особі компетентним органом державної влади про наявність припущення про те, що цією особою вчинене кримінально каране правопорушення". У справах про кримінальне обвинувачення перебіг строку розгляду справи закінчується ухваленням остаточного рішення у справі. За загальним правилом кожна особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження, при цьому, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах Європейський Суд виробив у своїй практиці кілька взаємопов`язаних критеріїв: - складність справи; - поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); - поведінка судових та інших державних органів; - важливість предмету розгляду для заявника. При цьому, Європейський Суд кожного разу в обов`язковому порядку оцінює поведінку заявника та її вплив на тривалість розгляду справи. Однак, аналізуючи одну зі справ про кримінальне обвинувачення, Суд зазначив, що неможливо вимагати від особи, щоб вона сприяла суду у розгляді справи, якщо таке сприяння приведе до її засудження. Так, як вбачається з відзиву представника відповідача Генеральної прокуратури України, слідчим відділом податкової міліції ДПА у Житомирській області проводилось розслідування кримінальної справи № 079016/09 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 212 КК України, [PERSON] за ч. 1 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України та [PERSON] за ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 358 КК України, яку 26.03.2010 року з обвинувальним висновком направлено для розгляду по суті до Богунського районного суду м. Житомира. Обвинувальний висновок у кримінальній справі затверджено 23.03.2010 року заступником прокурора Житомирської області. Слідчим відділом податкової міліції ДПА у Житомирській області також проводилось розслідування у кримінальній справі № 0790005/10 за виділеними матеріалами по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 205 КК України, яку 20.08.2010 року направлено до Богунського районного суду м. Житомира. Указані кримінальні справи об`єднано в одне провадження № 41-1/12 та розглядаються Богунським районним судом м. Житомира. Судовий розгляд кримінальної справи триває. Як вбачається, кримінальне судочинство у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] здійснює суддя Богунського районного суду м. Житомира Гулак Н.А. Так, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.09.2009 року та 22.10.2009 року прокурором Житомирської області незаконно порушено відносно нього кримінальні справи за ч. 2 ст. 205 КК України у кримінальній справі № 09/079016, яка перебувала у провадженні слідчих податкової міліції ДПА у Житомирській області, незаконним проведенням слідства у цій справі, а також безпідставно тривалим з квітня 2010 року її розглядом Богунським районним судом м. Житомира. Позивач посилається на те, що дана кримінальна справа є незаконно порушеною, за весь час досудового слідства, яке проводилося під час зупинення провадження у даній кримінальній справі, не встановлені виконавці злочину, за більш ніж десять років судового слідства не розглянуті близько пятиста клопотань про виключення недопустимих доказів, двадцяти восьми скарг на дії слідчого і бездіяльність прокурора. Скарги на постанови про порушення двох кримінальних справ не розглядаються ще з 2010 року; що за вищенаведених обставин суддя Богунського районного суду м.Житомира Гулак Н.А. не розголошує, не розглядає, не заносить до протоколу судового засідання подані заперечення щодо дій головуючого, клопотання, грубо порушує проведення процесу, не дає висловлюватися адвокатам, а 16.09.2010 року незаконно призначила кримінальну справу до судового розгляду; що незаконно порушена проти позивача кримінальна справа десять років не розглядається по суті. На підставі вищевикладеного просив суд визнати його особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна і є обмеженою в своїх правах в особі Генеральної прокуратури України і Міністерства юстиції України, а також стягнути з них моральну шкоду, завданої внаслідок бездіяльності їх посадових осіб. Проте, такі доводи є безпідставними, оскільки вони є предметом судового розгляду кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] та інших. Питання оцінки законності слідчих дій, доведеності чи недоведеності вини, конкретності чи неконкретності обвинувачення, а також питання переслідування особи обвинуваченого органами прокуратури належать до виключної компетенції суду у кримінальній справі, що здійснює кримінальне судочинство. Так, відповідно до положень ст.ст. 126, 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, крім того, однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного і касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення суду і відповідно дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної чи матеріальної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, а отже і вирішення питання про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті скасованих у встановленому порядку судових рішень, суперечить закону. Крім того, у рішенні від 11.03.2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України, зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна та касаційна інстанції при перегляді судових рішень. За таких обставин, суд немає права надавати оцінку процесуальним діям судді, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача щодо визнання його особою, яка більше десяти років переслідується державою Україна, а також посилання позивача щодо протиправних дій та рішень судді Богунського районного суду м. Житомира Гулак Н.А. не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України та Міністерства юстиції України, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди мають особи, щодо яких кримінальне провадження закрите за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до положень ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Однак для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбаченої ст.1176 К України, повинні існувати обставини, визначені частиною 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таких обставин в ході розгляду справи не встановлено. Крім того, в даному випадку необхідно керуватись положеннями ч.6 ст.1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини". Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від від 21.12.2018 р. у справі справи № 920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В порушення вимог ст.81 ЦПК України позивач не надав суду доказу на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та вини відповідачів у її заподіянні, а також не довів наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої судом. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141, 142 ЦПК України.

Outcome: dismissed