Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (далі ПРАТ ІНГЗК) про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обовязків. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 1978 року по 1987 рік та з 1989 року по 1994 рік вона працювала на підприємстві відповідача за різними професіями. 23.08.1994 року була звільнена у зв»язку з виходом на пенсію по інвалідності. Працюючи у шкідливих умовах вона отримала професійне захворювання: перисистуюча бронхіальна астма, тяжкий перебіг, 4 ст. загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого-третього ст. Хронічне легеневе серце, НК 2-3 ст. Профзахворювання викликали хімічні речовини, розчин фарб. Висновком МСЕК від 11.01.1994 року їй встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності. Висновком МСЕК від 05.01.1995 року встановно 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності. Висновком МСЕК від 05.12.2001 року встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності безстроково. Отримане професійне захворювання викликає у неї фізичні та моральні страждання. Кашель, приступи задухи та біль у серці не дають спокійно відпочивати, мучить безсоння та думки, що захворювання невиліковне. Стан її здоров»я не поліпшується. Вимушена постійно лікуватися амбулаторно та в стаціонарі. Порушено її звичний спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації її життя, порушені нормальні життєві зв»язки внаслідок неможливості вести активне життя. Завдана підприємством моральна шкода їй не відшкодовується. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 160000 грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з дохолду фізичних осіб. Позивач у судове засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась судом своєчасно та належним чином. Про прични неявки не повідомила, її представництво у суді здійснює адвокат [PERSON] Судом ухвалено по розгляд справи без участі позивача. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені у позові. Суду пояснив, що позивач перенесла та переносить тяжкі моральні страждання внаслідок отримання професійного захворювання, потребує оздоровлення в профілакторіях, придбання ліків. Моральні страждання позивача відбуваються тривалий час з 1993 року, причиною є її робота на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, через що вона отримала ушкодження свого здоровя. Позивач стала інвалідом ІІ групи, втратила 70 % працездатності. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не явився, про дату час час розгляду справи повідомлені. Надали відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнають, просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначають, що наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об»єктивним явищем. Нормативними актами\~з охорони\~праці передбачаються\~заходи для\~максимально можливої\~нейтралізації дії\~шкідливих чинників,\~але не\~встановлюється заборона\~на проведення\~робіт у\~шкідливих та\~небезпечних умовах\~праці. \~ Виробнича діяльність підприємства не є протиправною за умови дотримання гарантій прав працівників на охорону праці, втановлених законодавством. Позивач сама обрала таку роботу. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивач усвідомлюючи наслідки своєї праці у шкідливих умовах, продовжувала працювати\~в таких\~умовах,\~отримуючи за\~це відповідні\~пільги і\~компенсації,\~та жодного\~разу не\~ініціювала переведення\~на іншу\~роботу,\~де був\~би відсутній\~вплив шкідливих\~факторів,\~або набуття\~нової професії,\~ставлячи за пріоритет матеріальну сторону життя, а не власне здоров»я. Відповідач не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи позивача в шкідливих умовах праці, а тому вважають що у виникненні професійного захворювання є вина і самого позивача. До того ж, позивач є застрахованою особою, а ст. 42 Закону України "Про загальнообовязкове соціальне страхування" встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, що здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. В період своєї роботи на підприємстві відповідача позивач мала право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 та на інші пільги, встановлені законодавством. Представник відповідача також у відзиві зазначає, що повідомлення про професійне захворювання від 23.11.1993 року та довідки МСЕК, на які посилається позивач, не підтверджують наявність моральних страждань позивача, оскільки в них не вказані наслідки отриманого професійного захворювання (стрес, дипресія чи інші негативні прояви психологічного стану). Зниження професійної працездатності не означає втрату здатності вести звичний спосіб життя. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведена наявність моральної шкоди, її розмір вважає не обгрунтованим, завищеним. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.51-54). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 13.07.1978 року позивач прийнята на роботу в житлово-комунальний відділ Інгулецького гірничозбагачувального комбінату маляром штукатуром 3 розряду. 08.06.1981 року переведена в житлово-комунальний відділ контролером водопровідного господарства. 29.06.1981 року переведена в житлово-комунальному відділі маляром 3 розряду. 06.08.1982 року позивач переведена на збагачувальну фабрику №2 учнем машиніста конвеєру. 25.10.1982 року переведена на збагачувальну фабрику №2 машиністом конвеєру 2 розряду. 02.03.1983 року переведена на збагачувальну фабрику №2 машиністом конвеєру 2 розряду дільниці подачі сухої руди в мельниці. 17.12.1984 року переведена на збагачувальну фабрику №2 фільтрувальником 3 розряду. 15.06.1986 року звільнена за власним бажанням. 04.07.1986 року прийнята на Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат в цех технологічної диспетчеризації учнем телефоніста. 12.08.1986 року переведена в цеху технологічної диспетчеризації телефоністом. 17.09.1987 року звільнена за власним бажанням. В період з 02.06.1986 року по 25.10.1988 року працювала сезонним робітником в Радгоспі «Устинівський». 30.11.1989 року [PERSON] прийнята на Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат в цех технологічного автотранспорту прибиральником виробничих приміщень. 23.08.1994 року звільнена у зв»язку з виходом на пенсію по інвалідності (а.с.10-11). Також із копії трудової книжки позивача слідує, що вона працювала на різних роботах та підприємствах, а тому числі: 30.08.1972 року остання прийнята на роботу штукатуром-маляром третього розряду в «Куриліс монтаж поїзди», будівельно монтажний поїзд №385. Зі слів працівника здійснено запис про її стаж роботи - 8 років 11 місяців. Звільнена за власним бажанням 20.11.1972 року. В період з 11.08.1975 року по 20.09.1977 року позивач працювала маляром 3 розряду Головного ремонтного поїзда №23 треста «Оренбургтрансбуд» (а.с.7-9). Згідно повідомлення про професійне захворювання від 23.11.1993 року слідує, що 23.11.1993 року Українським НДІ промислової медицини [PERSON] встановлено остаточний діагноз бронхіальна астма середньої тяжкості гормонозалежний перебіг. Захворювання професійне. Шкідливий стаж роботи складає 8 років, найменування підприємства: ІнГЗК, ЖКО, маляр. Виробничим фактором, шкідливою речовиною, що викликали захворювання вказано - хімічні речовини, розчин фарб (а.с.12). Згідно виписки з акту освідування у ЛТЕК від 11.01.1994 року [PERSON] встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв»язку з профзахворюванням та третя група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 05.01.1995 року позивачу встановно 70% втрати професійної працездатності за профзахворюванням та 2 група інвалідності. В подальшому щорічно позивачу підтверджувалось вказаний відсоток втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності. Згідно виписки з акту огляду у ЛТЕК від 05.12.2001 року при черговому переогляді [PERSON] встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 01.01.2002 року безстроково (а.с.13-15). В період часу з 14.07.1994 року по 18.04.2017 року позивач періодично неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. Основний діагноз - персистуюча бронхіальна астма. Захворювання професійне (а.с.16-25). Згідно виписки епікрізу із медичної картки №1305 стаціонарної хворої [PERSON], яка перебувала на лікуванні з 03.04.2017 року по 18.04.2017 року в ДУ «Український НДІ промислової медицини» визначений основний діагноз позивача: перисистуюча бронхіальна астма, тяжкий перебіг, 4 ступінь, загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого-третього ст. Хронічне легеневе серце, НК другого-третього ступеня. Захворювання професійне (1993р.) (а.с.26). Таким чином, судом встановлено, що умови праці, в яких працювала позивач на підприємстві відповідача, є шкідливими (а. с. 12). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", який є правонаступником Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім»ї, і рівних та невід»ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Згідно з\~ Конституцією України\~- людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини\~є головним обов»язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173\~зазначеного кодексу\~закріплює за\~потерпілим право\~на відшкодування\~шкоди,\~заподіяної каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров'я,\~пов'язаним\~з виконанням\~трудових обов'язків. \~ \~ \~ \~ Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв'язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України Про охорону праці та настанням у позивача негативних наслідків стійкої втрати професійної працездатності: первинно 50% та 3 групи інвалідності, при повторному переогляді - 05.01.1995 року та 05.12.2001 року 70 % стійкої втрати професійної працездатності та 2 групи інвалідності встановлені безстроково. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Рішення\~Конституційного Суду\~України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону № 717-V\~скасовано право застрахованих громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання - на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~ Закону України\~ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 237-1 Кодексу законів про працю України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам\~статті 22 Конституції України. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з»ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме:\~ст. 12 Закону України «Про охорону праці»\~та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими\~Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472\~(далі - Правила). Статтею 12 Закону України «Про охорону праці»\~в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на час первинного огляду позивача\~ 11 січня 1994 року щодо визначення ступеню втрати ним професійної працездатності, можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалися п.11 вищевказаних Правил, в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Що стосується доводів зазначених у відзиві відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувалось наявність моральних страждань позивача в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, позивачу спричинена моральна шкода. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст.\~237-1\~КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того,\~статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. \~\~\~ \~ \~ \~З\~урахуванням викладених\~обставин справи,\~суд вбачає\~наявність спричинення\~позивачу моральної\~шкоди незалежно\~від наявності\~з цього\~приводу висновку\~МСЕК,\~яку повинен\~відшкодувати позивачу\~відповідач,\~як власник\~підприємства,\~який не\~створив працівнику\~безпечні умови\~праці,\~ що\~призвело до\~ушкодження його\~здоров'я\~та перенесення\~моральних страждань\~позивача.Ознайомлення свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а тому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач сам обрав для себе роботу із шкідливими умовами праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, а є вина працівника. Встановлено,\~що внаслідок\~професійного захворювання\~позивачу заподіяні\~моральні і\~фізичні страждання,\~що спричинили\~погіршення реалізації\~її фізичних\~ можливостей,\~змінився її\~звичний спосіб\~життя,\~спричинені й\~інші негативні\~наслідки морального\~характеру,\~що призводять\~до порушення\~її звичайного\~способу життя\~та \~вимагає від\~неї додаткових\~зусиль для\~його організації.\~Вона змушена постійно звертатися\~і перебувати\~під наглядом\~лікарів,\~проходити щорічне\~реабілітаційне лікування.\~\~ Позивач в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає частковій компенсації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.10 вищевказаної Постанови Пленуму, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров'я, вину підприємства відповідача в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. \~ \~ \~ \~ Суд враховує ступінь вини відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача. Так, згідно повідомлення про професійне захворювання від 23.11.1993 року, професійне захворювання виникло у позивача під час роботи маляром ІнГЗК. Зазначений шкідливий стаж роботи позивача [PERSON] 8 років. Однак, згідно записів трудової книжки [PERSON] її загальний стаж роботи маляром (маляром штукатором) на підприємстві Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат складає 4 роки 00 місяці 02 дні. Також встановлено, що до влаштування на роботу на Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат [PERSON] працювала штукатуром-маляром та маляром на інших підприємствах, праця на яких також могла вплинути на отримання позивачем встановленого в подальшому професійного захворювання. Позовних вимог до інших підприємств позивачем [PERSON] в даному позові не заявлено. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди завданої ПРАТ «ІНГЗК» є сума 65000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у звязку з погіршенням стану здоровя, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 2 групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв»язку з тим, що відповідно до \~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~позивач звільнений\~від сплати\~судового зборуза подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КзПП України, ст. 12, 13 Закону України Про охорону праці (в редакції від 11.10.1992 року) та

Outcome: partial