Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

19 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. На обґрунтування вимог вказала, що її довірителька [PERSON] від шлюбу з [PERSON] має сина [PERSON], [INFO], який після розлучення батьків постійно проживає з матір"ю. Батько тривалий час не сплачує аліменти на утримання дитини за рішенням суду, не цікавиться його життям, станом здоров"я, навчанням, розвитком і взагалі не спілкується з сином. За наведеного, позивачка з підстави ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, просила ухвалити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що від народження дитини відповідач не приймав участі у його житті, не працював, матеріально сім"ю не забезпечував, постійно був відсутній вдома. У 2011 році батьки хлопчика розлучилися і він залишився проживати з матір"ю. [PERSON] припинив будь-яке спілкування з сином, який його не пам"ятає та вважає своїм батьком вітчима [PERSON] Відповідач, за належності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з"явився. Ним подано письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій [PERSON] позовні вимоги визнав, вказавши, що дійсно не приймає участі у вихованні та утриманні сина. Представник органу опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області вважала позовні вимоги підлягаючими задоволенню. При цьому пояснила, що на засіданні 20 червня 2017 року орган опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області прийняв висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] Відповідач на засідання органу опіки та піклування за викликом не з"явився. За перевірки умов його проживання дав пояснення, що з сином тривалий час не спілкується та не має наміру спілкуватися у подальшому. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується записами їх даних у свідоцтві про народження серії [NUMBER], виданому 13 травня 2008 року за місцем реєстрації Відділом РАЦС Снігурівського РУЮ Миколаївської області України на підставі актового запису в Книзі реєстрації народжень №65 від 13 травня 2008 року. Дитина проживає з матір"ю [PERSON], яка змінила прізвища за реєстрації шлюбу з [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 14 вересня 2013 року МВ РАЦС РС Миколаївського міського управління юстиції. Обставина спільного проживання матері та дитини стверджена довідкою виконкому Снігурівської міської ради Миколаївської області №4420 від 18.04.2017 року та змістом акта обстеження умов проживання сім"ї [PERSON] в м.Миколаїв, з якого слідує, що умови проживання дитині забезпечені, у хлопчика окрема кімната, є меблі, книги та іграшки, стосунки у сім"ї приязні. Позивачка ствердила, що батько хлопчика [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини з часу проживання його поза сім"єю з 2011 року. На підтвердження доводів [PERSON] суд дослідив рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2011 року у справі за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, з якого слідує, що подружжя припинили спільне проживання за втрати почуттів, які були основою шлюбного союзу, через непорозуміння, призводячи до постійних сварок. Як вбачається з довідки-розрахунку від Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 26.04.2017 року за вих.№2859/14.19-41/1 на виконання відділу перебуває виконавчий лист №2-249/2001, виданий 02 березня 2011 року Снігурівським районним судом Миколаївської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), заборгованість платежів станом на 31 березня 2017 року становить 36030грн.11коп., дані про виплату щонайменше останні два роки відсутні. Зі змісту характеристики на учня 3-а класу СЗОШ №22 м.Миколаїв [PERSON], вбачається, що дитина зарекомендувала себе старанним та дисциплінованим учнем. Має добрий загальний розвиток. Мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, виявляє інтерес до його навчання. Приводить та забирає дитину зі школи тільки мама. Батько [PERSON] не приходив до школи жодного разу. Допитана свідком [PERSON] показала, що приймала участь у обстеженні умов проживання відповідача у червні 2017 року і той у бесіді повідомив, що з сином не спілкується, бо раніше мати налаштовувала сина проти нього, а потім інтерес до дитини пропав і більше чотирьох років він хлопчика не бачив, хоча знає адресу його проживання і мати дитини їх з сином спілкуванню не перешкоджає. Аліменти він не сплачує, зі святами, днем народження сина не вітає. Знає, що [PERSON] проживає у новій сім"ї матері, де він має належне забезпечення і виховання, тому не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідач був пасивним, не виявляв будь-якого інтересу до своєї дитини, не цікавився його життям, здоров"ям, навчанням, захопленнями чи успіхами, а лишень можливістю звільнення його від сплати боргу по аліментам. Свідок [PERSON] пояснила, що має [PERSON] за крещену, часто спілкується з її сім"єю та може ствердити, що тривалий час більше п"яти років як відповідач пішов з сім"ї і припинив будь-яке спілкування з сином [PERSON]. Це було його особисте рішення, бо [PERSON] як матір побачень та іншого спілкування не забороняла. Хлопчик батька не пам"ятає і вважає таким свого вітчима, з яким проживає з чотирічного віку. У них у сім"ї дуже доброзичливі стосунки і вітчим приділяє багато уваги вихованню дитини, спонукає його до занять спортом. З показань [PERSON] суд встановив, що однією сім"єю з [PERSON] вони проживають з 2012 року і син [PERSON] проживає з ними. З батьком [PERSON] він незнайомий та ніколи його не бачив. Відповідач сина не відвідує, іншим чином не спілкується, участі у вихованні і утриманні не приймає, хоча перешкод у такому вони з дружиною не чинили би. Хлопчик рахує його своїм батьком і він також сприймає його за сина, стосунки у них дружні та у подальшому за позитивного вирішення спору про позбавлення відповідача батьківських прав він хотів би усиновити дитину. Згідно довідки Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за №228 від 12 червня 2017 року сім"я [PERSON] та [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебували. Будь-яких повідомлень щодо вище зазначених осіб не надходило. Згідно висновку №32, датованого 20 червня 2017 року, прийнятого з посиланням на досліджені судом докази, а також акт обстеження умов проживання відповідача [PERSON] від 13 червня 2017 року, орган опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації визнав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд заслуховував малолітнього [PERSON], який вказав, що проживає з мамою [PERSON] та батьком [PERSON] і відношення до нього у сім"ї добре. Суд виявив, що дитина не знає свого біологічного батька. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як встановив суд у справі, відповідач самоусунувся від участі у вихованні дитини з 2011 року, коли вони з позивачкою розлучилися та припинили спільне проживання. Надалі він, знаючи адресу проживання дитини та засоби для участі у її вихованні умисно з сином не спілкується, будь-яких дій, що свідчили б про турботу, не вчиняє, у тому числі не надає і матеріального утримання, про що свідчить звернення позивачки до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів за рішенням суду та дані про значну суму заборгованості по платежам. Суд вважає, що така поведінка відповідача є винною. Суд не встановив, що позивачка чинить перешкоди участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею. Про відсутність будь-якого інтересу до дитини свідчить і заява відповідача про згоду на задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав. За таких обставин, суд приходить висновку про доведеність достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківських прав, і ухвалює про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved