Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "КЗРК" про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначив, що у період з 23.06.1997 р. по 26.12.2011 р. працював у ПАТ "КЗРК", виконував різні роботи в підземних умовах з повним робочим днем. За час роботи отримав професійне захворювання, яке було встановлено Українським НДІ промислової медицини, що підтверджується медичним висновком складеному на підставі протоколу № 863 від 21.05.2013 р.: Радикулопатія L5, S1 справа з вираженими статикодинамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, остеоартрозом колінних суглобів ПФ першого-другого ст.). Вегетативно-сенсорна полінейропатія рук помірно виражена з частими акроангіоспазмами, остеоартрозом і пері артрозом ліктьових суглобів ( ПФС другого ст.), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФС першого - другого ст.) та остеоартрозом дрібних суглобів кистей. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що складений акт розслідування причин виникнення від 09 липня 2013 р. Згідно якого відповідача було визнано винним у причині виникнення його професійного захворювання та зх. Метою ліквідації і запобігання виникненню професійних захворювань ( отруєнь) комісією були надані рекомендації. За первинним висновком МСЕК від 10.09.2013 р. йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30 % з яких: 20 % по радикулопатії, 10% - ВСП та зазначено, що він має потребу у медичному лікування ВМП. В повторному висновку МСЕК від 07.10.2014 р. відсоток втрати професійної працездатності не змінився, та зазначено, що потребує забезпечення лікарськими засобами, ВМП. Нормою ст. 43 Конституції України , закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 КЗпП України також закріплені норми щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці. Але, відповідач не виконав вимоги Закону, що призвело до того, що я втратив 30% працездатності. Постановами ВВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 19 вересня 2013 року за №№ 0407/21832/21832.1/2 та 0407/21832/21832.1/3 йому були призначені страхові виплати щомісяця в розмірі 1 515,19 грн. та одноразова допомога в розмірі 77 996,00 грн.. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з професійним захворюванням змінився його спосіб життя та його якість, що завдає йому моральних страждань. Він змушений звільнитися з роботи, постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно, що підтверджується медичними епікризами. Він відчуває себе немічним та безпорадним: його турбує та не дає спокою стійкий біль і обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта, плечових і колінних суглобах, іррадіацією болю в кінцівках. Турбує оніміння кінцівок, утруднення ходи. При фізичному навантаженні відчуває задишку. Це дуже заважає спілкуванню з оточуючими, завдає йому психологічної травми. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, очікування можливого погіршення стану здоров'я заважає будувати плани на майбутнє, створюючи почуття пригніченості, розпачу, психологічного дискомфорту. Негативні зміни здоров'я мають незворотний характер. Моральну шкоду оцінюю у 30 000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що при обґрунтуванні своїх позовних вимог Позивач не посилається та не звертає уваги на статтю 9 Закону України "Про охорону праці", яка покладає обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності, на Фонд відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". [PERSON] виконував роботу відповідно до трудового договору, тому він, відповідно до ч. 1 ст. 6 вищезазначеного Закону України є суб'єктом страхування від нещасного випадку. Згідно із статтями 1, 15, 21, 28, 34 зазначеного Закону в разі настання страхового випадку, а саме з часу встановлення втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, відшкодування шкоди відноситься до обов'язку Фонду, а не роботодавця. В рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року "У справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) в п. 4.2. зазначено: "Передбачене статтею 237-1 КЗпП України і статтею 1167 Цивільного кодексу України відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), та на інших підставах". Крім того, відповідно до ст. 34 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 року, Фонд соціального страхування фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, санаторно-курортне лікування, тощо, якщо потребу в| визначено висновками МСЕК. Відповідно до Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливі небезпечності факторів виробничого середовища, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я від 27.12.2001р. № 528, наявність шкідливих умов праці на підприємствах законодавчо допускається та вони характеризуються такими рівнями шкідливості виробі факторів, які перевищують гігієнічні нормативи і здатні чинити несприятливий вплив на орі працюючого. У п.1.6. Гігієнічної класифікації зазначається, що робота в умовах перевищення гігієнічних нормативів може бути дозволена тільки при застосуванні засобів колективного та індивідуал захисту і скороченні часу дії шкідливих виробничих факторів (захист часом). Захист часом зменшення шкідливого впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу на працюючих за рахунок обмеження часу їхньої дії; введення внутрішньо змінних перерв, скорочення робочого дня, збільшення тривалості відпустки, обмеження стажу робота конкретних умовах. Таким чином, робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об'єктивним явищем. Крім того, відповідач забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих виробничих факторів відповідно до норм діючого законодавства, надавав позивачу додаткову відпустку за роботу в таких умовах праці. Обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини особи, яка її завдала. В п.19 (особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти нормативи) акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання в 09.07.2013 року зазначено, що "... конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникненню професійних захворювань, встановити неможливо". Крім того, укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП Україні позивачеві було роз'яснено його права та обов'язки, про умови праці, наявність на робочому місці, на якому він буде працювати, небезпечних і шкідливих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, при цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження, (докази додаються). Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв'язку з- настанням професійного захворювання - не вчиняв, а тому не може нести відповідальності у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. Вищенаведене свідчить про те, що саме позивач винен у виникненні в нього професійного захворювання, яке призвело до втрати професійної працездатності у розмірі 30%. До юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Різновидом висновку медичних органів, як підстави для відшкодування моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Факт спричинення моральної шкоди позивачу є недоведеним. А документи на які посилаються позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, зокрема акт розслідування хронічного професійного захворювання та висновок МСЕК. є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання, проте зазначені документи жодним чином не може бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Крім того, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В даному випадку позивач звернувся з позовною вимогою на підставі ст. 237і КЗпІ України про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві, на які поширюються загальні строки позовної давності передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України - три місяці. Так, втрата професійної працездатності [PERSON] встановлена висновком МСЕК у вересні 2013 року, а з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся в грудні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивач з 14.08.1981р. по 29.05.1982 р. [PERSON] працював підземним машиністом, прохідником ш. "Світлопільська" Олександрійського виробничого об'єднання пі видобутку вугілля, з 20.12.1983 по 24.12.1985р. - підземним машиністом ш. "Медвежоярська" В/о "Олександріявугілля", з 22.01.1987р. по 01.04.1991 р - підземним гірником очисного забою прохідником ш. "Верболозівська" В/о "Олександріявугілля". Інформація стосовно шкідливих умов праці на виробництві міститься в інформаційній довідці про умови праці від 13 липня 2011 року, затвердженої головним державним санітарним лікарем м. Олександрії. Таким чином, це свідчить про те, що вині ПАТ "Кривбасзалізрудком" є недоведеною. Таким чином, належними відповідачами по справі є Відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і м. Кривому Розі (за період роботи 3 23.06.1997р. по 26.12.2011р.) та ДХК "Олександріявугілля", а тому просить відмовити у позові в повному обсязі.. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач з 23.06.1997 р. по 26.12.2011 р. працював у ПАТ "КЗРК", виконував різні роботи в підземних умовах з повним робочим днем, що підтверджується записами в трудовій книжці.(а.с.4-10). За первинним висновком МСЕК від 10.09.2013 р. йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 30 % з яких: 20 % по радикулопатії, 10% - ВСП та зазначено, що він має потребу у медичному лікування ВМП. В повторному висновку МСЕК від 07.10.2014 р. відсоток втрати професійної працездатності не змінився, та зазначено, що потребує забезпечення лікарськими засобами, ВМП. (а.с.13-14). Таким чином у позивача на підставі висновку МСЕК від 10.09.2013 р. , право на відшкодування моральної шкоди виникло з 19.09.2013 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, тобто після того як вступив в силу Закон України „ Про внесення змін до Закону України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 лютого 2007 року, яким виключено частину 3 ст. 34 вищеназваного закону. Ст. 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно п.13 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах під час виконання трудових обов'язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З урахуванням вищевикладеного і виходячи з положень п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюються на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.06.2013 р., який затверджений державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах.(а.с.15-18). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 30% втрати працездатності , а також характер захворювань, пов'язаних з спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат" на користь [PERSON] 20 000,0 грн. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial