Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Голобської селищної ради Ковельського району, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Лан" (далі по тексту СтзОВ "Лан"), про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування та зобов'язання виділити земельну частку (пай). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 07.10.2003 року померла її матір [PERSON], яка була членом колгоспу ім. Мартинюка. В подальшому колгосп ім. Мартинюка реорганізовано в КСП ім. Мартинюка, яке, в свою чергу, було реорганізовано з поділом на чотири кооперативи, в тому числі із створенням СВК "Лан", який було реорганізовано в СТзОВ "Лан" з правонаступництвом. З 1988 року померла [PERSON] проживала разом з позивачем в смт. Голоби, оскільки потребувала опіки. Позивачем стверджується, що [PERSON] працювала в колгоспі ім. Мартинюка з 1950 по 1985 роки, яке було розташоване на території Поповичівської сільської ради Ковельського району. При розпаюванні землі [PERSON] помилково не була включена до списку-додатку громадян, членів КСП ім. Мартинюка, які мають право на земельну частку (пай) і не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Позивач вважає, що вона є спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом, прийняла у встановленому порядку спадщину після смерті останньої. Оскільки померлій [PERSON] належало право на земельну частку (пай), на час смерті вона фактично була власником земельної ділянки площею 2 га на території Поповичівської сільської ради, тому її право власності на дане майно перейшло в порядку спадкування за заповітом до позивача. Покликаючись на норми чинного законодавства, зважаючи на вказані обставини, позивач просила суд: визнати за нею право власності на земельну частку (пай) площею 2 га, яка знаходиться в адміністративних межах Голобської селищної ради Ковельського району, для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 07.10.203 року; зобов'язати Голобську селищну раду Ковельського району виділити позивачу за рахунок земель державного резерву земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю) члена СТзОВ "Ланн", а саме у розмірі 2 га для ведення особистого селянського господарства /а.с. 2-6/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 28.11.2016 року до участі в даній справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Волинській області /а.с. 75/. В судовому засіданні по розгляду даної справи позивач підтримала повністю заявлені вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. В подальшому позивач звернулась до суду з письмовою заявою про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує повністю та просить їх задовольнити /а.с. 97/. Представник відповідача Голобської селищної ради Ковельського району в судове засідання не з'явився, однак скористався своїм правом подати письмове заперечення, згідно якого позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити в задоволені позову. На обґрунтування свого заперечення вказує на те, що жодних документів, які підтверджують той факт, що [PERSON] на момент розпаювання земель була членом КСП ім. Мартинюка, а потім членом СВК "Лан", позивачем не надано, а тому [PERSON], у відповідності до чинного законодавства, не мала права на отримання земельної частки (пай). Сам факт членства у колгоспі, на думку відповідача, та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю, не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП /а.с. 57-58/. Представник третьої особи СтзОВ "Лан" в судове засідання не з'явився, причин неявки в судове засідання не повідомив. Будь-яку позицію з приводу заявленого позову не висловив. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Волинській області [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову лише в тому разі, якщо в ході судового розгляду буде встановлено, що [PERSON] була членом КСП ім. Мартинюка на момент розпаювання землі. В іншому випадку остання не мала права на земельну частку (пай), а тому й спадкоємець не має такого права. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з свідоцтва про смерть, виданого 07.10.2003 року Голобською селищною радою Ковельського району Волинської області, [PERSON] померла 07.10.2003 року /а.с. 12/. Позивач є дочкою померлої [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження позивача та про укладення шлюбу /а.с. 11,13/. [PERSON] працювала в колгоспі ім. Мартинюка в рільничій бригаді з 1950 року по 1985 рік, дійсно була членом цього колгоспу. На момент розпаювання [PERSON] була виписана до дочки за станом здоров'я, через що не була включена в списки. Зазначене підтверджується довідкою СТзОВ "Лан" від 29.08.2014 року /а.с. 18/. Згідно повідомлення Управління ПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі від 24.12.2015 року, [PERSON] працювала в колгоспі ім.. Мартинюка з 01 січня 1950 року по 31 грудня 1976 року /а.с. 21/. Згідно довідки, виданої 29.08.14 р. СТзОВ "Лан", колгосп ім. Мартинюка 20.11.92 року реорганізовано в КСП ім. Мартинюка, яке, в свою чергу, 29.12.1999 року було реорганізовано з поділом на чотири кооперативи, в тому числі із створенням СВК "Лан", який 16.03.2001 року було реорганізовано в СТзОВ "Лан" з правонаступництвом /а.с. 17/. Як вбачається з копії державного акта на право колективної власності на землю, виданого 26.12.1995 року Поповичівською сільською радою Ковельського району, КСП ім. Мартинюка передано в колективну власність 37862 га. землі в межах згідно з планом. Додатком до даного акту є список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства /а.с. 59/. Як вказує позивач та що не заперечується відповідачем, померла [PERSON] не була включена до вказаного списку громадян членів сільськогосподарського товариства. Згідно Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствами і організаціям" від 8 серпня 1995 р., право на земельний пай отримали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із законодавством членами КСП були такі особи: постійні працівники члени КСП; пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами, незалежно від місця їхнього проживання; військовослужбовці строкової служби, якщо вони не вийшли з КСП; особи, направлені на навчання, якщо вони залишилися членами КСП; жінки, члени КСП, які перебували у відпустці через вагітність та пологи або у відпустці для догляду за дитиною віком до 3 років; члени КСП, що обіймали виборні посади в органах державної влади або місцевого самоврядування, якщо збереження за ними членства передбачалося в статуті КСП. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що [PERSON], станом на 26.12.1995 року (на день видачі державного акта на право колективної власності на землю), була членом саме КСП ім. Мартинюка. При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] працювала тривалий час лише в колгоспі ім. Мартинюка, і жодного дня - в КСП ім. Мартинюка. Вжиті судом відповідні заходи для встановлення цієї обставини (надіслання запитів), позитивного результату не дали. Таким чином, оскільки на момент видачі державного акта на право колективної власності на землю [PERSON] не була членом КСП ім. Мартинюка, то, відповідно, правомірно не була включена в список громадян членів цього колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай), а тому не мала права на таку частку (пай). Відповідно до п. п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої даного закону щодо спадкування застосовуються лише до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Таким чином, до вказаних правовідносин щодо спадщини застосовуються правила Розділу VII ЦК України в редакції Закону 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК України (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] не мала права на земельну частку (пай), то й позивач, як її спадкоємець, також не має права на цю частку. Крім цього, як вбачається із заповіту, залишеного [PERSON], остання заповіла позивачу конкретне майно, до складу якого земельна частка (пай) не входить, а тому позивач не має права спадкувати за даним заповітом інше майно, ніж те, що визначено цим заповітом. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідача проти позову знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Таким чином позивачем не доведено порушення її цивільних прав саме відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed