Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу «Шахта Тошківська» Державного підприємства "Первомайськвугілля" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, в обґрунтування якого зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 05.02.2016 року по 04.07.2018 року та звільнився 04.07.2018 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, і відповідач не виплатив йому при розрахунку належні виплати. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач повідомив суд, що виплата йому заборгованості по заробітній платі при звільненні здійснювалась підприємтсовм поетапно, вже після його звільнення і остаточна виплата відбулась 23.01.2019 року , в зв"язку з чим в уточненій заяві ( про зменшення позовних вимог) позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі у розмірі 42 026,46 грн. та зазначив, що повний розрахунок по заборгованості відповідач здійснив йому 23.01.2019 року. Розрахунок суми середнього заробітку, яку просить стягнути позивач з відповідача позивач здійснив на підставі "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого ПКМУ № 100 від.08.02.1995р. З боку представника відповідача було надано відзив на первісну позовну заяву , в якому він визнав факт наявності заборогованості по заробітній платі перед позивачем на час звільнення його з підприємтсва та несоєчасного розрахунку із позивачем при звільненні, причину несовєчасного розрахунку із позивачем при звільненні представником відповідача не зазначено. Більш того, представником відповідача зазначено, що позитвачу при проведенні остсточного розрахунку після звільнення було нараховано та виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати у зв"язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу інфляціїї зростання цін на споживчя товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При тім, відповідач не погодився із сумою середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, вважає, що наобхідно застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки при звільненні, посилаючись на позицію ВСУ у справі 6-54цс11 від 12.01.2012р. В подану відзиві представник відповідача зазначив, що позов необгрунтований та просив відмовити позивачу у задоволенні його вимог. Також в процесі розгляду справи, представник відповідача просив суд надати час для примирення сторін, але в подальшому повідомив суд, що примирення між сторонами не відбулось, справу прови розглядати без участі представника відповідача. На уточнену заяву про змешення позовних вимог, предствник відповідача ніякої позиції не висловив, хоча отримав уточнену заяву, яка була направлена на його адресу позивачем, в установленому ЦПК порядку про що свідчить корінець поштового відправлення. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, свої вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням відзиву на позовну заяву. Розглянувши поданий позов, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, щодо існуючої наявності трудових правовідносин сторін в період з 05.02.2016 р. по 04.07.2018 р. та до дати звільнення 04.07.2018 року за власним бажанням, ст 38 КЗпП України, що збігається із даними трудової книжки позивача ( а.с.4-5). Згідно довідки ВП «Шахта Тошківська» ДП «Первомайськвугілля» від 05 березня 2019 року № 216 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 298,06 грн. (а.с. 33) і це також зазначає в своєму відзиві предствник відповідача. Відповідно до наданого відповідачем відзиву на позовну заяву заборгованість по заробітній позивачу виплачено в повному обсязі роботодавцем 23.01.2019 року. Наданий в уточненом позові розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні, в період з 04.07.2018 по 23.01.2019 р. кількість робочих днів складає 141, що є часом затримки, середньоденний заробіток 298,06 грн. х 141 днів = 42 026,46 грн., що відповідає положенням, "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого ПКМУ № 100 від.08.02.1995р., яким встановлено формула, за якою проводиться відповідні розрахунки. Розглядаючи даний позов , суд враховує наступні правові норми. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Позов в частині стягнення заборгованості із заробітної плати підлягає задоволенню на підставі приписів ст.115 Кодесу Законів про працю України, яка передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, невиплата заборгованості по заробітній платі (так само, як і всіх належних працівнику сум) при звільненні з вини роботодавця розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17.07.1997 закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05, рішення від 06.12.2007, «Батрак проти України» (заява № 50740/06, рішення від 18.06.1999, «Білецька проти України» (заява № 25003/06, рішення від 10.12.2009). Аналогічно у справі «Безуглий проти України» Європейським судом з прав людини встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 у зв`язку з тим, що заявнику не виплачено присуджені національним судом виплати щодо заборгованості по заробітній платі. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум при звільненні останнього. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом 3 пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Ткож суд зазначає, що відновідно до положень ст.12, 81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, А так, враховуючи визначені правові положення , суд зазначає. Матерілами справи доведено, що підтверджено і самим відповідачем - позивачу при звільненні з підприємства у день звільнення (04.07.2018р.) дійсно не було виплачено усіх сум , що належли йому від підприємства, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, а такі виплати були здійненні тільки 23.01.2019р. А так, згідно діючого законодавства, у позивача з"явились підстави для стягнення із відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, згідно положень ст.117 КЗпП України. Згідно довідки, виданої ВП шахта "Тошківська" ДП "Первомайськвугілля - середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяція, що передували звільненню, складала 298,06 грн., що підтверджує, що розрахунок суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивача, є правильним, оскільки проведений відновідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. При тім, відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу всіх належних йому сум при звільненні з роботи. Щодо посилання представнка відповідча на правову позицію ВСУ у справі 6-54цс11 від 12.01.2012р. - суд зазначає, що представник відповідача некоректно трактує правову позицію ВСУ, оскільки у зазначеному рішення визначено, що "при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи". А так, суд відкидає посилання представника відповідача на вищезазнчену правову позицію ВСУ , оскільки застосування принципу співмірності можливоб було (також за правовими позиціями з аналогічни спорів) у разі : - коли можливе зменшення розміру виплати середнього заробітку за затримку розрахунку, стосується встановлення судом, що розрахунок здійснено не у відповідності з вимогами законодавства, а саме - Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. - наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; - виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; - прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Зазначені правові позиціі, викладені: в ухвалі ВССУ від 01.10.2014 року у справі №6-33391св14, ухвалі ВССУ від 04.0.2015 року у справі №6-45537св14, постанові ВСУ від 21.11.2011 року у справі №6-60цс11, постанові ВСУ від 11.02.2015 року у справі №6-223цс14, постанові ВСУ від 23.12.2015 року у справі №6-837цс15, постанові ВСУ від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16, постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі 6-259цс17, ухвалі ВССУ від 23.03.2017 року, постанові ВС від 30.05.2018 року у справі №461/6803/16-ц, постанові ВС від 25.07.2018 року у справі №552/993/17 Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду і може застосовуватись лише у разі часткового задоволення позовних вимог працівника. За таких обставин, враховуючи що відповідач погодився , що не здійснював повний розрахунок із позивачем при звільненні , спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором ні на день звільнення, ні після звільненні - в даному випадку - немає - суд вважає, що позов обгрунтований та доведний з боку позивача, а відповідач не надав суду ніяких доказів щодо необгрунтованості позову, про що зазначав у відзиві, ( в порушення ст.12,81 ЦПК України), в зв"язку із чим поданий позов підлягає задоволенню. Вирішуючи даний позов таким чином, суд також зазначає, що враховуючи положення ст.141 ч.6 ЦПК України, що позивача при поданні даного позову було звільнено від сплати судових витрат, а будь-які інші особи їх не понесли - судові витрати по даній справі компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України На підставі викладеного, та

Outcome: approved