Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] де просив стягнути на його користь 22300 грн. боргу. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачка взяла на себе зобов"язання сплатити йому кошти в зазначеній вище сумі в строк до 01.09.2014 року, та оскільки добровільно зобов"язання не виконала, це змусило його звернутися до суду за захистом порушеного права. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві додатково пояснюючи, що позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а відповідачка [PERSON] працювала продавцем в його магазині та при виконанні своїх трубових обов"язків реалізувала особисте майно позивача, яке не було товаром та знаходилося в підсобному приміщенні магазину, на загальну суму 22300 грн., чим заподіяла позивачу шкоду, і за для її відшкодування склала власноручно розписку де зобов"язувалася повернути борг у вказаній сумі до 01.09.2014 року. Також представник позивача зазначив, що на його думку, між позивачем та відповідачем склалися не трудові, а цивільні правовідносини, тому відповідачка має відшкодувати вказану суму у повному обсязі. Окрім того зазначив, що у позивача викрадено фінансово-бухгалтерські документи, тому він не може надати інформацію про середньомісячну заробітну плату відповідача. Відповідачка та її представник в судовому засіданні не визнали позовних вимог та просять суд відмовити у задоволенні позову, при цьому відповідачка надала суду пояснення у порядку ст.62 ЦПК України як свідок зазначивши, що починаючи із 06.09.2011 року по 27 серпня 2014 року працювала продавцем продовольчих товарів в магазині позивача в с. Миколо-Бабанка Бобринецького району Кіровоградської області, при цьому між нею та позивачем як фізичною особою-підприємцем було укладено у письмовій формі трудовий договір, який зареєсровано в Бобринецькому районному центрі зайнятості за №11191100173. Вказує, що 06 липня 2014 року з її участю в магазині було проведено ревізію, а на наступний день син позивача повідомив їй про нестачу товару на суму 22300 грн. та під тиском змусив її написати розписку про повернення вказаної суми боргу до 01.09.2014р., при цьому зазначає, що інвентаризаційний акт за насліждками ревізії позивач не складав, договору з нею про повну матеріальну відповідальність не укладав, товар в магазині належав сину позивача, та особистого майна позивач в магазині не тримав. Також вказує, що раніше, в січні 2014 року, в магазині була проведена ревізія, де було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностуй на суму 8000 грн., та результати якої вона визнала, але борг не повернула, так як надіялася, що його буде вирахувано з її заробітної плати, щодо нестачі товару на суму 22300 грн, то вона її не визнає. Також зазначає, що дійсно продавала товар в борг покупцям та вела їх особистий облік, але на час останьої ревізії борги люди повернули. Вказує, що 27.08.2014 року вона звільнилася з роботи за угодою сторін. Кошти за розпискою позивачу не повертала, та в судовому порядку її не оспорювала, до првоохоронних органів з приводу неправомірних дій сина позивача [PERSON] під час складення розписки не зверталася. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши у сукупності докази зібрані в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до змісту ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 06 вересня 2011 року між позивачем та відповідачкою укладено трудовий договір, відповідно до якого, позивач як приватний підприємець взяв на роботу відповідачку безстроково продавцем продовольчих товарів з виплатою заробітної плати у розмірі 100% мінімальної заробітної плати. Цей договір підписано сторонами та зареєстровано 06.09.2011 року в Бобринецькому РЦЗ за №11191100173 ( а.с.37). Із пункту 17 Трудового договору вбачається, що його розірвано за угодою сторін ( п.1 ст.36 КЗпП України) 27 серпня 2014 року. 06 липня 2014 року в магазині позивача в с. Миколо-Бабанка, де працювала продавцем відповідачка, проведено ревізію та виявлено недостачу товару на суму 22300 грн., ці обставини встановлено з пояснень відповідачки, наданих суду в порядку ст.62 ЦПК України, та підтверджених письмовим доказом - розпискою відповідачки, яку вона власноручно написала та підписала 07.07.2014р., та з якої вбачається, що [PERSON] працюючи в магазині [PERSON] видала людям в борг товару на суму 22300 грн. , та які зобов"язувалася повернути до 01 вересня 2014р.( а.с.3, 107). Цим відповідачка визнала факт нестачі товару та факт заподіяння майнової шкоди позивачу на суму 22300 грн., й не спростувала в судовому засіданні цей факт належними та допустимими доказами. Борг перед позивачем в сумі 22300 грн. на час розгляду справи в судовому засіданні відповідачка не повернула, про що свідчить оригінал розписки, який наданий до суду позивачем ( а.с.107). Оскільки матеріальна шкода завдана відповідачкою в добровільному порядку не відшкодована, виникли правові підстави для захисту прав позивача в судовому порядку. Проте, дослідивши та проаналізувавши зібрані в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що із встановлених обставин вбачаються між сторонами трудові, а не цивільні, як зазначив у своїх поясненнях представник позивача, правовідносини. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачка [PERSON] відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 06.09.2011 року, та який зареєстровано Бобринецьким РЦС, перебувала з позивачем в трудових відносинах і виконувала обов'язки продавця (а.с.37). Зі змісту розписки від 07.07.2014 р. вбачається, що борг на який посилається позивач у позові, випливає саме із виконання відповідачкою своїх трудових обов'язків ( а.с.107), тому ці обставини спростовують доводи представника про те, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації передбачені главою ІХ КЗпП України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Відповідно до ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Встановлено, що між сторонами типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не укладався. З огляду на викладене, на відповідачку може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність в межах її середньомісячної заробітної плати. Довідку про середню зарорбітну плату відповідачки позивач не надав у зв"язку із відсутністю у нього фінансово-облікових документів. Згідно пункту 3 Трудового Договору оплата праці відповідачки здійснюється у розмірі 100% мінімальної заробітної плати. З пункту 4 та 5 вказаного Договору вбачається, що позивачка працювала у відповідача продавцем на умовах повного робочого дня з 8.00 години до 17.00 години щодня з вихідними в суботу та неділю. Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" мінімальна заробітна плата установлена у розмірі 1218 грн. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обмежену матеріальну відповідальність [PERSON] та про відшкодування шкоди заподіяної відповідачкою позивачу при виконанні нею трудових обов"язків у розмірі її середнього заробітку в сумі 1218 грн. , яка підлягає стягненню на користь позивача. Щодо стягнення різниці в сумі 21082 грн. ( 22300 -1218=21082 грн), то оскільки підстав для встановлення матеріальної відповідальності відповідачки понад середній місячний заробіток не встановлено, в цій частині в задоволенні позову слід відмовити у зв"язку з необґрунтованністю вимог. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним та документально підтвердженні судові витрати у виді судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial