Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. і матеріальної шкоди в сумі 2000,00 грн. В обґрунтування свого позову, позивач посилається на те, що він є співвласником комунальної квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва на право власності на 394/1000 квартири № 8, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 28.10.2010 р., яке зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» у книзі 711пр-5, номер запису 204. Його сусідкою по зазначеній квартирі є [PERSON], яка також є співвласницею вищезазначеної квартири № 8. 25 листопада 2013 року позивача, як директора ПП «АРХМАЙСТЕР», було викликано до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області та вручено запит № 17930/10/17-6 від 20.11.2013 р., згідно до якого, йому було запропоновано надати пояснення щодо діяльності ПП «АРХМАЙСТЕР» у квартирі [ADDRESS]. Як вказує позивач, вищевказаний запит ґрунтувався на заяві [PERSON] на адресу ГУ Міністерства доходів та зборів в Одеській області, у який, зокрема, була розповсюджена перекручена недостовірна інформація, що принижує його гідність та наносить шкоду діловій репутації, йому як громадянину, заслуженому архітектору України, керівнику та засновнику ПП «АРХМАЙСТЕР». Аналогічні за змістом заяви гр. [PERSON] направила також в Прокуратуру Одеської області та Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області. Як зазначив у позові [PERSON], у спосіб, зазначений вище [PERSON] розповсюдила таку перекручену та недостовірну інформацію (мовою оригіналу): «[PERSON] в 2003 г. купил одну комнату в кв. № 8, открыл дверной проем на лестничную клетку парадного входа и переоборудовал жилое помещение под офіс… Затем он купил кв. № 13 и присоединил ее к своей части квартиры № 8, чем значительно расширил офіс». «Устройство дополнительного входа в квартиру, присоединение смежной квартиры, переоборудование жилых помещений под офисные производились без согласия совладельцев квартирі № 8 и разрешительных документов соответствующих госучреждений, а так же в нарушение ст.ст.7, 8, 189 ЖК Украины, запрещающих перевод жилых помещений в нежилые.». «Мы неоднократно обращались к [PERSON] по поводу того, чтобы он убрал офис из нашей квартиры. Однако он не реагировал на наши обращения. А затем перешел к прямым фальсификациям и откровенным запугиванием нас.». «В ответ на мои законные требования 17.12.2011г. [PERSON] в общем коридоре нашей квартиры перешел к прямым угрозам и рукоприкладству к моему мужу: нанеся ему удар кулаком в живот, замахиваясь и стараясь ударить его тяжелой пачкой бумаги (формат А3), которая была в его руках и, продолжал угрожать расправой, требуя чтобы я и мой муж перестали жаловаться на него. По вызову к нам прибыли представители правоохранительных органов Приморского районного отдела милиции, которые зафиксировали данный факт. (Заявление об этом в милиции имеется). [PERSON] был вызван в Приморский РОВД г. Одессы, где был предупрежден об административной ответственности по данному факту его действий, а при повторении подобного он может нести и уголовную ответственность.». «[PERSON], несмотря на свои обязательства перед участком № 6 КП ЖКС «Порто-Франковский» о восстановлении умывально-душевой комнаты в срок до 01.12.2011 г., до сегодняшнего дня (т.е. в течение 2-Х ЛЕТ!) не произвел ее восстановления, а наоборот продолжает разрушать ее по настоящее время. Он отбил плиточное покрытие, повредил стены, демонтировал пол - замуровав сток воды из душевого поддона, обрезал подводку горячей воды к смесителю умывальника, оставив только подводку холодной воды, а затем снял дверь в умывально-душевую комнату, оставив открытым вход в разбитую комнату общего пользования.». «[PERSON] перекрывает подачу холодной и горячей воды в нашу квартиру № 8, используя для этого самовольно установленные им запорные клапана на водопроводных стояках холодной и горячей воды, проходящих транзитом через его квартиру №11, которая расположена на 1 этаже под нашей квартирой.» «Кроме того, [PERSON] призведено самовольное разрушение и перестройка фонда по вопросу перекрытия фонаря, куда выходит окно нашей кухни и окна из квартир выше живущих соседей. В настоящее время [PERSON] произвел перекрытие световогого фонаря у нас в квартире и демонтировал часть стены светового фонаря, установив в него окно, выходящее во двор по [ADDRESS].». «Работы, незаконно проводимые [PERSON], привели к разрушению, принадлежащих мне жилых и подсобных помещений, в которых пошли трещины по потолку и стенам, пол комнат поцарапан падающими обломками потолка, и происходит дальнейшее его разрушение.» З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка була поширена гр. [PERSON] та зобов'язати [PERSON] спростувати зазначену вище недостовірну інформацію, розміщену відповідачем у заявах до Головного управління Міністерства доходів та зборів в Одеській області, Прокуратури Одеської області та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області шляхом подачі до зазначених державних органів заяви, у строк не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, де зазначити, що наведена інформація, є недостовірною та спростована у судовому порядку. Також позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн. та у відшкодування матеріальної шкоди 2000,00 грн. У судове засідання з'явився представник позивача [PERSON] - [PERSON] за довіреністю, позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з'явився, надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що [PERSON], на підставі свідоцтва на право власності від 13.06.1994 р. та реєстрації у КП «ОМБТІ» у книзі №88 пр. стр. 96 реєстр 204 від 14.06.1994 р., належить на праві приватної власності 534/1000 частки квартири [ADDRESS], загальна площа квартири № 8 - 132,5 кв.м, з яких відповідачу на праві приватної власності належить 70,7 кв.м, з них у спільному користуванні знаходяться такі приміщення як коридор, кухня, умивально-душова кімната та вбиральня. Квартира розташована на 2-му поверсі 3-х поверхового будинку і вхід в квартиру здійснюється з сходової клітки чорного входу. Крім [PERSON] в квартирі є ще два співвласника один з яких - [PERSON], який купив у квітні 2003 р. у колишніх сусідів [PERSON] 252/1000 частини в комунальної квартирі [ADDRESS]. Як зазначає відповідач, починаючи з цього періоду [PERSON] розпочав поступове, тотальне руйнування побутових умов, а саме:без узгодження з відповідачем прибудував, замість наявного раніше в ній невеликого балкона, величезну капітальну прибудову близько 30 кв.м (в техпаспорті вона у нього значиться як веранда), яка тримається на сваях та розташована на території сусіднього двору по [ADDRESS]. Потім приєднав площу цієї прибудови, розташованої за адресою: [ADDRESS] до своєї квартири, яка знаходиться в іншому будинку за іншою адресою: [ADDRESS]. Причому, [PERSON] не зробив перерахунок ідеальних часток усіх співвласників квартири [ADDRESS]. Замість цього, він перерахував, затвердив і збільшив ідеальну частку тільки своєї частини квартири, тим самим порушивши і збільшивши сумарну ідеальну частку по всій комунальній квартирі, яка тепер збільшилася і не дорівнює 1 (одиниці). Вказані вище дії [PERSON], як зазначає відповідач, порушили її права як співвласника частини квартири №8 і перешкоджають у розпорядженні своїм майном. [PERSON] переобладнав житлове приміщення спільної комунальної квартири № 8, під свій офіс (основний вид діяльності: роботи в галузі архітектури). Потім він купив кв. № 13 і приєднав її до своєї частини комунальної квартири № 8, чим значно розширив свій офіс. Фірма [PERSON] - ПП «АРХМАЙСТЕР» зареєстрована за адресою: [ADDRESS], в якій він проживає, а частина комунальної квартири № 8 і квартира № 13, які він використовує під офіс, значаться, однак, житловими. Постійна присутність відвідувачів офісу [PERSON] в комунальній квартирі, зруйнування санвузлу в комунальній квартирі, створює для відповідача жахливі та неможливі умови проживання. Направляючи заяви до відповідних органів, відповідач мала на меті захистити свої законні інтереси та зазначила, що відомості у заявах підтверджуються відповідними доказами, зокрема постановами про відмову в порушенні кримінальної справи Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області. Таким чином, вважає, що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні просить відмовити у повному обсязі Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] в жовтні 2013 року направила скаргу до Управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління Міндоходів в Одеській області, в якій вказала, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність та розмістив офіс ПП «Архмастер» у житловій комунальній квартирі [ADDRESS], чим здійснив перешкоди у користуванні частиною вказаної квартири, яка належить [PERSON] (а.с.67-72). Також в жовтні 2013 року [PERSON] направила відповідну заяву до Прокурора Одеської області щодо необхідності прокурорського реагування на факти преобладнання приміщень, розміщення офісу у житловій квартирі та руйнування майна заявниці [PERSON] (а.с. 146-151). Аналогічну заяву [PERSON] направила на адресу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (а.с.19-24). В усіх вказаних зверненнях заявниця зверталася з проханням провести перевірку її звернень та додавала копії інших звернень до компетентних органів. Судом також встановлено, що [PERSON] згідно договору дарування від 24.04.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 909, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» від 05.10.2006 року, номер запису:204 в кн..613 пр-148, отримав у власність 252/1000 частин п'ятикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.102-103). Після отримання всіх необхідних дозволів на переобладнання вказаної квартири та проведеної реконструкції з улаштуванням балкону, [PERSON] отримав 28.10.2010 року свідоцтво на право власності на 394/1000 квартири [ADDRESS] (а.с.8). Зазначене переобладнання квартири відбулося, в тому числі, згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №888 від 28.03.2005 року «Про затвердження проекту на улаштування балкону до квартири [ADDRESS], яким затверджено проект розроблений СПД - [PERSON] (а.с.112). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.06.1994 року власниками 534/1000 квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (Дублікат свідоцтва виданий 02.06.2011 року) (а.с.251). Підтвердженням того, що між [PERSON] і [PERSON] існує спір щодо користування і володіння приміщеннями квартири [ADDRESS] є постанови про відмову в порушенні кримінальної справи Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 21.12.2011 року (а.с.265) та 27.05.2012 року (а.с.268) на звернення чоловіка [PERSON] - [PERSON] та копія позову щодо звернення до суду по суті спірних питань від 03.11.2014 року (а.с. 270-274). Відповідно до ст. 28 Конституції України та аналогічних положень у міжнародних актах з прав людини кожен має право на повагу до його гідності. Нормами ст. 297 ЦК України кожному гарантується право на повагу до його честі й гідності, гідність і честь фізичної особи є недоторканими. У разі порушення права фізичної особи на честь і гідність вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до п.19. Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської Конвенції "Про захист прав та основних свобод людини". Зазначена позиція підтверджується також і практикою Європейського суду з прав людини, яку згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенса (12/1984/84/131) від 8 липня 1986 року зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Також Європейський суд з прав людини наголошуе, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Закон України "Про звернення громадян", яким опосередковуються відносини з приводу подання громадянами заяв, скарг та пропозицій, спрямованих на викриття недоліків у роботі, оскарження дій посадових осіб, до органів державної влади містить положення щодо можливості притягнення авторів звернення до відповідальності лише за наклеп та образи, проте не за оціночні судження. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Таким чином, заяви [PERSON] на адресу Управління доходів і зборів з фізичних осіб Головного управління Міндоходів в Одеській області, Прокурора Одеської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, направлені у жовтні 2013 року, оцінюються судом, як реалізація права особи на звернення, а її висловлювання у цих заявах здійснені виключно у формі міркування, що передбачено ст. 40 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в т.ч., у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.п.2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки, не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем прав позивача, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за завдану позивачу моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн. та матеріальну шкоду у сумі 2000,00 гривень, задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог позивача. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, інформація, яку просить спростувати позивач була направлена відповідачем до компетентних органів з метою проведення відповідної перевірки викладеним фактам. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed