Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

24.10.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АКСІОМА", третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області про оформлення трудових відносин та стягнення заробітної плати, в якому просив суд встановити факт перебування його та відповідача в трудових відносинах, в зв`язку із чим зобов`язати відповідача здійснити оформлення трудових відносин, внести запис до моєї трудової книжки про прийняття на роботу на посаду начальник юридичного відділу з 01.10.2010 р. та запис про звільнення із займаної посади 01.07.2016 р.; зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити мені заробітну плату у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він фактично працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Аксіома", в якості начальника юридичного відділу. Трудові відносини офіційно оформлені не були, накази про прийняття мене на роботу, а також про звільнення відсутні, відсутні відповідні записи про прийняття на роботу та звільнення у його трудовій книжці, не повідомлено податковий орган про прийняття його на роботу в порядку визначеному законодавством. Загальна тривалість неоформлених трудових відносин - із 1 жовтня 2010 року до 1 липня 2016 року. До роботи він був допущений, робоче місце мені було надане на території підприємства, за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 44-Б, Торгово-розважальний центр "Французький бульвар", який є власністю ТОВ "Аксіома". Моїм безпосереднім керівником був [PERSON] , виконавчий директор ТОВ "Аксіома" - "директор ТРЦ "Французький бульвар". Позивач вказує, що працював згідно до встановленого на підприємстві внутрішнього розпорядку, повний робочий день, п`ять днів на тиждень, виконував звичайну роботу юриста, начальника юридичного відділу підприємства в цілому, - зокрема, здійснював за завданням посадових осіб та працівників відділів ТОВ "Аксіома" підготовку договорів, іншої юридичної документації, приймав участь у переговорах, представляв ТОВ "Аксіома" в судах, тощо. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.10.2019 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. Представником ГУ ДПС у Харківській області подано заяву про слухання справи за його відсутності Вх. №56420 від 15.11.2019 року. (а.с. 43) Представником відповідача подано відзив на позовну заяву Вх. №58406 від 26.11.2019 року, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувалось, просили відмовити позивачу, з огляду на те, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак зовсім в інший період, з 30.06.2006 року по 04.06.2010 року на посаді Директора Департаменту економіко правового та аналітичного забезпечення, про що свідчить заява [PERSON] про прийняття на роботу від 29.06.2006 року та заява від 21.05.2010 року про звільнення за власним бажанням. Починаючи з 04.06.2010 року жодних трудових відносин відповідач з позивачем не мав. Вважає, що позивачем не надано доказів його звернення до ТОВ «Аксіома» із пропозицією прийняти на роботу та укласти трудовий договір. Позивач подав до суду відповідь на відзив Вх. № 62403 від 13.12.2019 року, в якій зазначив, що строк позовної давності не може бути застосований з огляду на ст. 233 КзПП, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також позивач вказав, що електронні докази (листи з електронної пошти) він має у розмірі 7000 листів, а тому таку значну кількість листів підробити складно було б, також вказав, що адреса є його особистою, і що листи йому приходили з корпоративних електронних скриньок в яких доступ був лише у працівників відповідача. В судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позові. Зазначив, що трудові відносини підтверджуються реєстрами, даними де він був присутнім в якості представника. Також вказує, що мав робоче місце, вів листування з працівниками. Всі ці докази, підтверджують, що він перебував у трудових стосунках з відповідачем. Представник відповідача вказав, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Зазначив, що позивач дійсно працював, однак лише до 2010 року. Потім звільнився за власним бажанням. Він мав доступ до певної інформації, стосовно того, що він приймав участь в судових засіданнях, міг, однак не в той період, що вказує позивач. Також заявив про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 29.06.2006 року [PERSON] подав до Директора ТОВ «Аксіома» заяву по прийняття на роботу на посаду директора в департамент економіко-правового та аналітичного забезпечення з 01.06.2006 року на неповний робочий день (4 години). (а.с. 57) Відповідно до наказу №16-К від 30.06.2006 року, [PERSON] було прийнято на роботу. З даним наказом [PERSON] ознайомився 03.07.2006 року. (а.с. 58) 21.05.2010 року [PERSON] подав до Директора ТОВ «Аксіома» заяву про звільнення за власним бажанням з 04.06.2010 року.(а.с. 59) Відповідно до наказу №10-К [PERSON] було звільнено з посади директора в департамент економіко-правового та аналітичного забезпечення з 04.06.2010 року по власному бажанню. Бухгалтерією повинен бути проведений кінцевий розрахунок та виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.07.2010 року. (а.с. 60) Відповідачем надано штатний розпис ТОВ «Аксіома» з 01.04.2010 року, з якого вбачається, що посади «начальник юридичного відділу» на даному підприємстві не існує. За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України). Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження №61-13454св18). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач на підтвердження позовної вимоги, щодо встановлення факту перебування у трудових відносин із відповідачем з 17 по 18 жовтня 2019 р. надав переписку з електронної поштової скриньки, копію постанови Вищого господарського суду України від 15.02.2011 року, де його зазначено як представника ТОВ «Аксіома», ухвала Господарського суду Харківської області від 23.12.2013 року, де його зазначено як представника ТОВ «Аксіома» на підставі довіреності від 27.06.2013 року. Суд роздруківку переписки з електронної поштової скриньки як доказ до уваги не приймає, оскільки він є неналежним, так як неможливо встановити осіб, з якими велась дана переписка, власника скриньки з якої відбувалась переписка. Стосовно довіреності виданої на імя позивача, та копії ухвал сулу, суд зазначає, що дана довіреність та ухвали суду є підтвердженням того, що в 2011 та у 2013 році позивач був представником відповідача. Однак так і залишається недоведений факт перебування саме у трудових відносинах, з огляду на те, що окрім позивача ніхто не може підтвердити факт того, що позивач приступив фактично до виконання трудових обов`язків в період з 01.10.2010 р. по 01.07.2016 р. В той же час, суд звертає увагу, що позивачем не надано копії трудової книжки, для встановлення того факту, що він в спірний період не був працевлаштований, чи перевірки відомостей про те, чи не отримував він за цей період виплату по безробіттю. Окрім того, суд звертає увагу, що згідно штатного розпису ТОВ «Аксіома» з 01.04.2010 року, вбачається, що посади «начальник юридичного відділу» на даному підприємстві не існує. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Разом з тим, належних доказів, наявності між сторонами трудових відносин у вказаний період, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи. З огляду на те, що факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем судом не встановлено, позовні вимоги про встановлення факту перебування [PERSON] у трудових відносинах із роботодавцем ТОВ «Аксіома» в період з 01.10.2010 р. по 01.07.2016 р., задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком. Згідно із абз. 5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні позову про оплату праці суд має навести у рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім того, судом враховується також та обставина, що позивач, стверджуючи про припинення трудових правовідносин з відповідачем у 2016 році, звернувся з даним позовом лише у жовтні 2019 року. В судовому засіданні представник відповідача, надав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. За правилами ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Отже, з огляду на викладені обставини справи, правові норми та досліджені докази, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх недоведеністю та відмовляє в задоволенні позову. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, покладаються на позивача та стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed