Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

11.04.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить визнати дійсним Договір купівлі - продажу №Н10-67, укладений 11.05.2000 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», а саме договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] , укладений між нею як покупцем, і [PERSON] як продавцем; визнати за нею право власності на житловий будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами, який розташований на належній їй на праві власності земельній ділянці площею 0,15 га (кадастровий номер [NUMBER] ) в [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилалася на те, що 11.05.2000 року між нею та мамою відповідача [PERSON] громадянкою [PERSON] з другого боку, був укладений Договір купівлі - продажу нерухомості №Н10-67, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] . Договір був укладений на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», яка на той час розташовувалась в м. Харків, майдан Конституції, 1, Палац Праці, 4-1 під'їзд, 3-й поверх. Після підписання ними Договору він був фактично виконаний, так як вона отримала у власність та повне розпорядження придбаний будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами, а продавець [PERSON] отримала від неї грошові кошти в розмірі 5000 гривень. 29.09.2000 року Балаклійським бюро технічної інвентаризації було проведено реєстрацію права власності на вищевказаний житловий будинок за реєстровим №1141. В жовтні минулого року позивач вирішила продати вказаний вище житловий будинок і з цією метою звернулась до нотаріуса. Однак нотаріус повідомила, що не може посвідчити такий договір у зв'язку з тим, що вказаний вище Договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 11.05.2000 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», не був посвідчений нотаріально, як того вимагає діюче законодавство. З цієї причини позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на розпорядження майном. Посвідчити нотаріально даний Договір купівлі-продажу вона не мала можливості, оскільки на той час їй не було відомо місце знаходження продавця [PERSON] і відсутні первинні правовстановлюючі документи на будинок, бо вони залишились в розпорядженні Біржі , тобто їх вже не існує ні у продавця, ні у неї. Тому вона була вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з позовною заявою від 18.10.2018 року до продавця. За її позовом Балаклійським районним судом була відкрито провадження у судовій справі №610/3045/18, і призначено судове засідання. Однак, з'ясувалось, що продавець, яка була відповідачем по справі, померла [INFO] . Тому, відповідно до п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою від 20.03.2019 року закрив провадження у справі в зв'язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі і справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Як було встановлено з актового запису про смерть №34 громадянки [PERSON] , яка на час смерті була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] , цю смерть реєструвала [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за тією ж адресою. Громадянка [PERSON] за її відомостями є дочкою [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті мами, якщо протягом строку для прийняття спадщини не відмовилась від неї. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру №55796504 від 10.04.2019 року, після померлої [PERSON] зареєстрована спадкова справа №62414777 у приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Даниленко Н.В. від 15.05.2018 року, та 13.12.2018 року цим же нотаріусом були видані Свідоцтва про право на спадщину №№63488425, 63488451 , 63488488. Тому, в теперішній час відповідачем за її позовними вимогами є спадкоємець померлого продавця будинку [PERSON] , який отримав спадщину після її смерті, а саме дочка померлої громадянка [PERSON] . Реєстрація Балаклійським бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірний будинок на підставі Договору купівлі-продажу №Н10-67, посвідченого 11.05.2000 року Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» а не нотаріусом, станом на час його реєстрації в БТІ (29.09.2000 року) не суперечило чинному законодавству. Інструкція «Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб», затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підстави для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Оскільки покупець, тобто позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатила за придбане майно 5000 гривень, вселилася в придбаний будинок, договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, то я на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України "Про власність", який діяв на той час, набула право власності на спірне домоволодіння і правомірно володію ним до теперішнього часу. Враховуючи, що приватним нотаріусом Дворник Я.В. позивачу відмовлено в оформленні договору дарування в зв'язку з відсутністю документів на підтвердження права власності на домоволодіння, вважає, що її вимоги до суду про визнання за нею права власності на спірне домоволодіння є обґрунтованими і законними. Позивач в судове засідання не з»явилася. Від її представника надійшла до суду заява, про розгляд справи за його відсутності та підтримку позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з»явилася, надала до суду заяву, в якій просить справу слухати за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 11.05.2000 року між [PERSON] з одного боку, громадянкою [PERSON] з другого боку, був укладений Договір купівлі - продажу нерухомості №Н10-67, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] . Договір був укладений на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», яка на той час розташовувалась в м. Харків, майдан Конституції, 1, Палац Праці, 4-й під'їзд, 3-й поверх. Після підписання Договору він був фактично виконаний, так як позивач отримала у власність та повне розпорядження придбаний будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами, а продавець [PERSON] отримала від мене грошові кошти в розмірі 5000 гривень. 29.09.2000 року Балаклійським бюро технічної інвентаризації було проведено реєстрацію права власності за [PERSON] на вищевказаний житловий будинок за реєстровим №1141, про що свідчить відповідна відмітка на бланку Договору. Також реєстрація права власності на спірне домоволодіння підтверджується довідкою від 11.06.2018 року вих.. №305 з Балаклійського БТІ, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129369794 від 02.07.2018 року. Про фактичне виконання Договору купівлі-продажу свідчать і записи в Домовій книзі будинковолодіння, а саме про зняття з реєстрації продавця [PERSON] з 19.05.2000 року і вибуття її в сел. Краснопавлівка, Лозівського району, та про реєстрацію [PERSON] в будинку з 28.10.2002 року, в якому позивач була зареєстрована по 07.11.2011 року, хоча проживає в ньому і до сьогодні. Відповідно до технічного паспорта домоволодіння, складеного 23.05.2018 року Балаклійським БТІ, воно складається з житлового будинку з навісом (літ. А-1) 1962 року побудови; літньої кухні (літ. Б) 1977 року побудови; сараю (літ. В) 1972 року побудови; погребу (літ. Г) 1963 року побудови; паркану №1; воріт №3; убиральні №4, паркану №6. Актом обстеження від 30.09.2018 року, складеним депутатом Савинської селищної ради Денисенко Ю.І. за участі свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] дійсно проживає в придбаному спірному домоволодінні до теперішнього часу. При цьому вона користується земельною ділянкою, веде домашнє господарство, підтримує будинок та господарські будівлі в належному стані. Спірний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами розташований на належній [PERSON] на праві власності земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.12.2009 року. В жовтні 2018 року [PERSON] з метою продати вказаний вище житловий будинок звернулась до приватного нотаріуса Дворник Я.В. Однак нотаріус їй повідомила, що не може посвідчити такий договір у зв'язку з тим, що вказаний вище Договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 11.05.2000 року на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», не був посвідчений нотаріально, як того вимагає діюче законодавство. Тому нотаріус не визнала її право власності на житловий будинок, що підтверджується листом від 09.10.2018 року вих. №443/02-17. З цієї причини позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на розпорядження майном. Посвідчити нотаріально даний Договір купівлі-продажу вона не мала можливості, оскільки на той час позивачу не було відомо місце знаходження продавця [PERSON] і відсутні первинні правовстановлюючі документи на будинок, бо вони залишились в розпорядженні Біржі , тобто їх вже не існує ні у продавця, ні у позивача. Тому, 18.10.2018 [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх прав з позовною заявою до продавця. За її позовом Балаклійським районним судом була відкрито провадження у судовій справі №610/3045/18, і призначено судове засідання. Однак, відповідно до п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою від 20.03.2019 року закрив провадження у справі в зв'язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі і справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Як встановлено з актового запису про смерть №34 громадянки [PERSON] , яка на час смерті була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] , цю смерть реєструвала [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за тією ж адресою. Громадянка [PERSON] є дочкою [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті мами, якщо протягом строку для прийняття спадщини не відмовилась від неї. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру №55796580 від 10.04.2019 року, померла [PERSON] заповіт не складала. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру №55796504 від 10.04.2019 року, після померлої [PERSON] зареєстрована спадкова справа №62414777 у приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Даниленко Н.В. від 15.05.2018 року, та 13.12.2018 року цим же нотаріусом були видані Свідоцтва про право на спадщину №№63488425, 63488451, 63488488. На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (тобто на момент смерті), і що не припинилися внаслідок його смерті. Тому, позивач у позовній заяві зазначила, що відповідачем, яка є спадкоємицею померлого продавця будинку [PERSON] , та отримала спадщину після її смерті, є саме дочка померлої громадянка [PERSON] . Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог частини 2 статті 227 ЦК УРСР (1963 року), вказаний вище Договір купівлі-продажу будинку 29.09.2000 року був зареєстрований у Балаклійському бюро технічної інвентаризації. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року №3, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Аналогічна норма збереглася і в діючому на цей час Цивільному Кодексі України 2004 року, а саме ст. 220 ЦК України передбачає, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до абз. 3 та 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Реєстрація Балаклійським бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірний будинок на підставі Договору купівлі-продажу №Н10-67, посвідченого 11.05.2000 року Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» а не нотаріусом, станом на час його реєстрації в БТІ (29.09.2000 року) не суперечило чинному законодавству. Інструкція «Про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб», затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підстави для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на теперішній час, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону, на теперішній час, тобто на момент звернення до суду, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) майна. Оскільки покупець, тобто позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатила за придбане майно 5000 гривень, вселилася в придбаний будинок, договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, то позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України "Про власність", який діяв на той час, набула право власності на спірне домоволодіння і правомірно володіє ним до теперішнього часу. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо за це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані та є такими, що відповідають законодавству, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved