Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і просить зобов'язати Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") (49094, Дніпропетровська обл., місто Дніпропетровськ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНА ПЕРЕМОГИ, будинок 50) змінити умови Кредитного договору № K50SGK 00000093 від 13 грудня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» в частині сплати Винагороди Банку за надання фінансового інструменту по Кредитному договору у розмірі 0,20 % від суми кредиту шляхом встановлення твердої суми у гривневій валюті у розмірі 2 672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн. 31 коп. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач вважає за неможливе нараховувати Винагороду Банку в іноземній валюті, а, відповідно, положення Кредитного Договору, які передбачають погашення винагороди Банку в іноземній валюті, такими, що підлягають зміні, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на території України є гривня. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням ст. 4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст. 1 Декрету КМУ, під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Сплата винагороди Банку в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Таким чином, можна прийти до висновку, що при стягненні Банком винагороди по Кредитному договору у доларах США були порушені наступні норми закону: статтю 99 Конституції України, згідно якої грошовою одиницею України є гривня; статтю 524 Цивільного кодексу України, яка визначає, що зобов'язання повинно бути визначено в грошовій одиниці України - гривні; статтю 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", яка визначає, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України; статті 6, 7 постанови Національного банку України "Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України"', які чітко встановлюють випадки використання фізичним та юридичним особами (резидентами України) іноземної валюти, як засобу платежу, у розрахунках на території України та статтю 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено валютним законодавством України. Відповідно до архіву валютних курсів по курсу НБУ курс долару США на момент підписання Кредитного договору складав 505 грн. за 100 доларів США. Таким чином, позивач вважає за необхідне перерахувати 0, 20 % Винагороди Банку за надання фінансового інструменту в національну валюту виходячи з курсу НБУ на момент підписання договору. Виходячи з наступного розрахунку: 264 585 доларів США - 505,00грн. = 2 672,31грн. ( розмір винагороди в національній валюті) Позивач у позові звертає увагу суду на те, що 30 жовтня 2014 року Позивач звернувся до Банку з заявою в якій просив змінити умови Кредитного договору в частині оплати винагороди Банку за надання фінансового інструменту по Кредитному договору у розмірі 0, 20 % від суми кредиту шляхом встановлення твердої суми у гривневій валюті. У відповіді Відповідача № 20.1.0.0.0/7 - 141104/2304 від 02.12.2014 р. Банк, зокрема, зазначив: «... Повернення кредиту є основним принципом кредитування. В зв'язку з тим, що механізм кредитування в Банку тісно пов'язаний з іншими банківськими програмами (депозит та ін.), то неповернення наданого кредиту, відсотків та винагороди, може негативно відбитися на функціонуванні банка в цілому. ...» Підписання Позивачем Кредитного договору не спростовує те, що умови Договору, в частині нарахування Банком винагороди (комісії) у доларах США, а не в національній валюті є незаконними та несправедливими. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Отже, подальше стягнення винагороди Банку на умовах Кредитного договору, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. З ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині оплати винагороди Банку в доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, Банк перекладає, як фінансова установа та суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на Позичальника - споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, свого представника для участі в розгляді справи не направив, поважних причин не повідомив, письмових заперечень не подав. За згодою представника позивача судом проведено заочний розгляд справи. Встановлено , що 13 грудня 2007 року між [PERSON] (далі по тексту - Позивач, Позичальник), та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі по тексту - Відповідач, Банк) було укладено кредитний договір № К50Б0К 00000093 (далі по тексту - Кредитний договір. Договір). Відповідно до умов Договору Банк зобов'язався надати Позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 Договору. При цьому, п. 1.2. Договору передбачено, що Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п. 7.2 Договору. При цьому, зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред'явлення Позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Відповідно до п. 2.3.8. Договору за рахунок коштів, які надаються Банку на погашення заборгованості Позичальника за цим договором, Відповідач має право в першу чергу відшкодувати свої витрати/збитки, які виникли у зв'язку зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку по Договорах іпотеки, укладеними з метою забезпечення зобов'язань Позичальника за цим Договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: зберігання іпотеки; послуги, пов'язані з реалізацією іпотеки; представництво інтересів Банку в суді й перед третіми особами й т.п. Пунктом 7.1. Договору передбачено, що щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж), для погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 702 доларів США 47 центів, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками за кредитом, винагороди. При цьому, винагорода Банку за надання фінансового інструменту складає 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період погашення кредиту згідно з п. 3.10 Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний Банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь - яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Предметом звернення Позивача до суду, є зміна умов договору, а саме, встановлення Винагороди Банку (комісії) за надання кредиту в національній (гривневій) валюті, а не в доларі США. Згідно п. 7.2 договору № К55ЄК 00000093 від 13-12-2007 р. позивачу нараховується винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0, 2 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати. З усіма умовами договору позивач був ознайомлений та згодний . Обґрунтовуючи свої вимоги ст. 651 ЦК України позивач фактично зазначає про недійсність умови договору посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , що є взаємовиключними обставинами. Так, згідно ст. 651 ЦК України позивач повинен довести те, що відбулось істотне порушення кредитором, внаслідок чого позичальник значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється Національним банком України окремо на кожну добу,що є загальновідомою обставиною. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. При цьому позивач просить змінити положення договору станом на день укладення кредитного договору, тобто фактично позивач просить визнати недійсним положення в частині сплати Винагороди Банку за надання фінансового інструменту по Кредитному договору у розмірі 0,20 % від суми кредиту у валюті кредиту при цьому не заявляє цих вимог. З огляду на викладене слід визнати вимоги позивача такими, що задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed